Tři týdny
s Calebem

Objednat můžete na
www.baronet.cz

www.albatrosmedia.cz

Monica Dake

Tři týdny s Calebem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Monica Dake, 2026

Illustrations © Linda Bulíčková | Noeran, 2026.

ISBN e-knihy 978-80-269-3009-9 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-269-3010-5 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-269-3011-2 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

Playlist

Backstreet Boys – I Want It That Way

Soha – Mil Pasos

Reneé Rapp – At Least I‘m Hot

Meredith Brooks – Bitch

Mark Ronson – Oh My God ft. Lily Allen

LeAnn Rimes – Cant Fight The Moonlight

Ed Sheeran – Shivers

Gloria Gaynor – I Will Survive

Maude Latour – Sugar Water

Jessie Ware – Hot N Heavy

The DNC – Jungle Flames

Natalie Imbruglia – Torn

Alanis Morissette – Ironic

Aerosmith – Crazy

KISS – I Was Made For Lovin‘ You

Cannos – Fire for You

Elton John – The Bitch Is Back

Ginuwine – Pony

Cyndi Lauper – True Colors

1. kapitola

Claire

Vždycky jsem si ve všech ohledech připadala jako úplně průměrná lidská existence. Nikdo ode mě nic nečekal, a tak jsem mohla dělat doslova cokoliv.

Být kdokoliv.

A teď jsem zrovna byla divná ženská v obřím kostýmu anatomicky přesného srdce. Chodící oxymóron kvůli mé klaustrofobii, ale v kostýmech jsem se cítila bezpečně.

Byly to mé role. A já role milovala.

„Jsme na místě, madam,“ ozval se z předního sedadla řidič se silným indickým přízvukem, zatímco datloval do mobilu v držáku. „Platba proběhla v pořádku,“ dodal a poněkud nervózně se na mě ohlédl do zpětného zrcátka. V očích měl nevyřčenou otázku: Jak dlouho ti to sakra potrvá, než se vysoukáš ven?

Jenže tohle nebylo moje první rodeo. „Díky, mějte krásný den!“ popřála jsem mu, načež se má ruka natáhla ke sponě pásu, ta se ale mezitím vcucla do sedačky.

Sakra. „Pardon, moc se omlouvám. Nejde mi nahmatat ten zpropadený čudlík,“ sípala jsem udýchaně. V taxíku najednou bylo až příliš velké vedro.

„Hmm,“ broukl řidič nadšeně.

Klid, kámo. Ani jeden z nás nechce, abych tu byla. Měla jsem jet autobusem. Jenže v tuhle hodinu by byl narvaný k nepřežití a z představy masy mačkajících se lidí se mi dělalo zle. Ne snad, že bych měla něco proti lidem. To ty zpropadený malý prostory…

Šmátrala jsem pod sebou a snažila se přitom uhnout do strany, jak nejvíc to bylo možné, jenže kostým srdce narážel do okýnka a ta prokletá spona pořád nikde. Neusnadňoval mi to ani trs balónků, které jsem držela v druhé ruce. Řidič mezitím vyťukal na displeji telefonu přijetí další zakázky a nervózně se po mně ohlédl.

Konečně. V prstech jsem svírala ten kus plastu. Cestu k vysvobození.

O pár vteřin později jsem už lapala po smradlavém newyorském vzduchu hezky na chodníku a taxík uháněl po Páté avenue za dalším klientem.

Při pohledu na vysokou prosklenou budovu jsem tiše hvízdla. Sídlo Parkers patřilo bezesporu k mým nejluxusnějším cílovým destinacím. Očividně se moje videa s doručováním zpívaných telegramů stala natolik virálními, že se dostala i ke kravaťákovi od realit, jistému Lanceovi Prescottovi, který se chtěl rozloučit s kolegou.

Zamířila jsem ráznou chůzí rovnou k širokým dveřím, aniž by mi kdokoliv věnoval pozornost. To bylo na tomhle městě úžasné – všem jste byli srdečně jedno. Neexistovalo lepší místo na planetě, kde jste si mohli dělat, co jste chtěli, pokud to samozřejmě bylo v mezích zákona.

A pokud jste si to nenakráčeli čelně do světa boháčů jako právě já.

V momentě, kdy jsem prošla těmi dveřmi, to na mě dopadlo. Tíha pohledů. Snědý sekuriťák od turniketu se narovnal a recepční překvapeně zamrkala. Kolem mě prošla jakási černovláska na podpatcích, která sice měla u ucha mobil, ale i tak se na vteřinu zarazila, zářivě se usmála a ukázala mi zdvižený palec. Než jsem stihla zareagovat, byla pryč.

„Díky!“ zavolala jsem jenom za ní a volnou rukou zasalutovala, než jsem s širokým úsměvem zamířila ke zmatené recepční. Balónky za mnou volně vlály a tiše vrzaly ve vzduchu, jak narážely jeden o druhý.

„Přejete si?“ zeptala se mě brunetka za pultem s už naprosto profesionálním výrazem.

„Ano, objednal si mě pan Lance Prescott, abych doručila dárek panu Calebovi Archerovi,“ odpověděla jsem s klidem, neuniklo mi ale, jak při zaznění Lanceova jména recepční nepatrně pozvedla obočí.

Bylo mi ale jedno, o koho šlo. Kšeft byl kšeft.

Nahlédla do počítače, ve kterém si pravděpodobně evidovala nahlášené poslíčky. „Nevidím vás tu.“

„Vážně se dlouho nezdržím, jen doručím objednávku a půjdu.“

Váhavě si mě ještě chvíli prohlížela, než se svolila přikývnout. „Dobře. Projděte, prosím, přes bezpečnostní rám.“ Letmo pokynula bezpečákovi.

Její přání mě neznepokojilo. Často si mě zvali do nemocnic nebo na střední školy, abych popřála profesorkám odcházejícím do důchodu. Prošla jsem už tolika bezpečnostními rámy, že jsem si občas připadala, jako kdybych pracovala na letišti.

„Děkuju, krásný den!“ usmála jsem se zářivě, otočila se na patě a už jsem si to kráčela s vrzáním balónků přímo k sekuriťákovi. „Teda, takový fešák! Že vy děláte modela? Myslím, že jsem vás viděla na reklamě na Times Square,“ zazubila jsem se na něj a jeho tvrdý výraz se v tu ránu projasnil.

„Ale kdeže! To si mě s někým pletete!“ hromovitě se zasmál a mávl rukou, než s ní pokynul k rámu.

„Vsadila bych boty, že jste to vy! A jestli ne, měl byste zvážit vedlejšák. Podržíte mi to, prosím?“ vrazila jsem mu do dlaně balónky, načež jsem prošla skrz bez podezřelého zapípnutí. „Děkuju, jste velmi laskavý!“ Hbitě jsem si je od něj zase vzala, zatímco po očku sledoval obrazovku k rámu.

„Joo, jasně, maličkost. Vezmu vás k výtahu. Je to čtyřicátý pátý patro, Rino, že jo?“ houkl na recepční.

O chvilku později mi už přivolal výtah kartičkou. Jako poděkování jsem mu jeden balónek nechala, přirozeně.

Když se přede mnou otevřela ta zatracená konzerva, k mé úlevě uvnitř nikdo nebyl, ale než se za mnou dveře zavřely, nasáčkovali se další dva kravaťáci a mně se stáhl žaludek. Letmo jsem přejela pohledem po stěnách, které se snad smrskávaly rychlostí blesku a vzduch podezřele řídl.

Zhluboka jsem se nadechla. Oba pánové byli natolik ponoření do svých mobilů, že jim byl naprosto jedno můj kostým, balónky i skutečnost, že tu za chvíli umřeme.

Klid. Dýchej. Je to jen tvůj podělanej strach. A jsi ve zpropadeným obřím kostýmu srdce. Nemůžeš umřít. Co by asi tak psali lidi na internetu? Srdce přestalo bít?

Uchechtla jsem se a začala si broukat první melodii z devadesátek, která mě napadla. Nahlas, protože kdybych si zpívala jen ve své hlavě, myšlenky by to nepřehlušilo.

Vysoký blonďák ke mně na chvíli zvedl hlavu a letmo si mě změřil pohledem, jestli jsem normální.

Oplatila jsem mu zářivým úsměvem. „Pardon, nemám ráda těsné prostory. Buď si můžu zpívat, nebo si to s vámi rozdat, nic jiného mě nerozptýlí. A to první mi přijde tak nějak… víc na místě.“

Zamrkal, pravděpodobně ve snaze zjistit, jestli se mu to nezdá. Bez odpovědi ale zabodl pohled zpět do mobilu.

A tak jsem s tichým zpíváním I want it that wayyy pokračovala až do čtyřicátého pátého patra – a pokaždé, když někdo přistoupil, přidala jsem na hlasitosti. Někde za třicátým podlažím si už blonďák ťukal botou do rytmu.

Cink.

Cílová destinace.

Z výtahu jsem vypálila, až za mnou balónky vlály. Konečně jsem se mohla pořádně nadechnout, aniž bych měla pocit, že se na mě řítí celý svět.

Rozhlédla jsem se po otevřeném, moderním prostoru, kde bylo sotva dvacet stolů, byť by se jich sem vešlo tak dvakrát tolik. U necelé poloviny z nich někdo seděl a telefonoval nebo datloval do nejnovějšího super moderního laptopu. Neunikla mi ani obří sedačka vzadu, která vyčuhovala zpoza rohu, a dokonce… do háje, kdo má na pracovišti bar? A ještě důležitější otázka: Přijímají nové lidi? 

Ačkoliv s mou kvalifikací bych tak maximálně mohla rovnat imaginární kancelářské svorky.

Neuniklo mi, že všechny přítomné makléřky byly ženy. A jim zase neuniklo, že jejich super luxusní pracoviště narušil kdosi v polyesterovém kostýmu srdce. Nepotřebovala jsem překontrolovat fotku, kterou mi Lance poslal. Široko daleko jsem neviděla jediného muže.

Nasadila jsem svůj profesionální radioaktivní úsměv a pustila se do práce. „Dobrý den! Je tu někde Caleb? Caleebee!“ volala jsem hlasitě kolem sebe a rázně kráčela místností, abych mohla nahlédnout, zda se zrovna nekrčí za nějakým stolem tmavovlasý fešák. „Přišla jsem vám –“

„Kdo jste a proč tady řvete jak na lesy?!“ ozvalo se ostře zpoza rohu, za který jsem se zrovna chystala podívat. Samozřejmě, že jsem to napálila čelně do majitele hlasu.

Sevřel mě silně za zápěstí, čímž mi zabránil zavrávorat a spadnout. Pod nosem mě zašimrala jeho kolínská, která se okamžitě omotala kolem mého těla jako druhá kůže. Musela jsem zaklonit hlavu, abych se ujistila, že jde o mého příjemce. Zatraceně. S ním bych spadla docela ráda.

Stačil mi jediný pohled do jeho ledových očí, abych pochopila, že tento postoj se mnou nesdílí. Nebo ho minimálně nedával najevo.

„Co po mně chcete?!“ zpražil mě, zatímco si jednou rukou urovnával kravatu k ladicímu obleku, který jen umocňoval šířku jeho ramen. Minul nás hlouček žen. Pobaveně jim cukaly koutky, když kolem mě procházely. Nejspíš mu předtím uspořádaly vlastní uvítání.

„Teda Calebe, nepochlubil ses, že jsi takový lamač srdcí. Očividně ti někdo posílá vyznání lásky,“ culila se jako kočka vysoká blondýnka, které jsem mohla tak maximálně závidět dlouhé nohy. A peníze. A nonšalantní pohyby.

Využila jsem toho, abych se mu vysmekla a oplatila všem přítomným nejzářivější úsměv od ucha k uchu.

„Jsem zpívající telegram a přišla jsem Calebovi pogratulovat k povýšení!“

Blondýnka decentně vyprskla. „To je sladké! Kdo vás posílá, slečno? Že by Calebova matka?“ Její výraz byl ale všechno, jen ne sladký nebo milý. Než jsem jí stihla odpovědět, minula mě svou nonšalantní chůzí, jako kdyby se mnou jen ztrácela čas.

Caleb mezitím vystřídal všechny chladné pohledy, které měl v zásobě. Ušetřil mě jízlivých úsměvů, ale rád mě rozhodně neviděl.

To se změní.

Vrazila jsem mu do ruky balónky. „Tohle je pro vás! Posílá mě pan Lance Prescott! Všechno nejlepší k povýšení!“

Když jsem se ale nadechovala, abych začala zpívat, vpadl mi do řeči. „Nestojím o nic z toho. Běžte. Jen mě ztrapňujete první den v nové práci, o což tomu zmetkovi přesně šlo,“ procedil mezi rty tak chladně, že bych se snad otřásla zimnicí, kdyby mi v polyesteru nebylo pořádné horko.

„Jsem tu, abych vám zvedla náladu!“ nedala jsem se odbýt a jen víc protáhla zářivý úsměv.

„Má nálada se výrazně zlepší, když okamžitě vypadnete,“ zavrčel tišeji ve snaze mě ztlumit. Nervózně se přitom podíval přes vršek mé hlavy.

„Dostala jsem zaplaceno, abych vám zazpívala!“

„Zaplatím vám dvakrát tolik, když to neuděláte.“

„V žádném případě! No tak, uvidíte, že vám zvednu –“

„Dovnitř, hned!“