annie bot

SIERRA GREER

Sierra Greer

annie bot

Copyright © 2024 by Caragh O’Brien

Podle anglického originálu Annie Bot vydalo v Edici 42 nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2026. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí. Automatizované využití textů a dat ve smyslu čl. 4 směrnice Evropské unie 2019/790 je bez souhlasu majitelů práv zakázáno.

Překlad Petr Oliver

Odpovědná redakce Martina Rybičková

Jazyková redakce Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Mumtaz Mustafa

Fotografie na obálce © NassyArt/Creative Market

Úprava české obálky David Dvořák

Fotografie autorky © 2024 Dittmeier

Jazyková korektura Ivana Vrajová

Tisk a vazba PBtisk, a. s., Příbram

Vydání první

Jan Melvil Publishing, 2026

Všechny naše knihy najdete na www.melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: www.melvil.cz/kniha-annie-bot, libisemi@melvil.cz

Kniha vychází také elektronicky a jako audiokniha.

Vyzkoušejte aplikaci Melvil:

– e-knihy i audio na jednom místě

– vlastní poznámky

– plynulé přepínání mezi čtením a poslechem

ISBN 978-80-7555-321-8 (papír)
ISBN 978-80-7555-322-5 (e-kniha)

Pro Joea

Tento román je smyšlený. Jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorčiny představivosti nebo mají fiktivní charakter a nelze je považovat za skutečné. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy, organizacemi nebo osobami, ať už žijícími, nebo zesnulými, je čistě náhodná.

první kapitola

„POJĎ DO POSTELE, MYŠKO. Vím, jak tě rozveselit,“ řekne Doug.

„Nejsem smutná,“ brání se Annie.

„Vážně ne?“

„Docela vážně.“

Právě vyšla ze sprchy a natírá si krémem nohy. Mokré prameny tmavých vlasů jí z jedné strany spadají kolem ramen. Župan nechala schválně rozhalený, protože ví, že ji Doug může z ložnice pozorovat v zrcadle.

„Ještě se vzpamatováváš z té prohlídky, co?“ prohodí Doug. „Pusť to z hlavy.“

„Je to tak ponižující,“ řekne Annie a vidí, že zvolila správná slova. Jistá míra ponížení mu dělá dobře.

„Byla jsi u stejného technika, co vždycky?“ zeptá se Doug.

„Ano. U Jacobsona.“

Annie zhasne světlo a přejde z vlhka koupelny do chladnějšího vzduchu v ložnici. Zatímco simuluje hluboký nádech, rychle zhodnotí, jak je na tom Doug. Jeho rysy – hnědé oči, ustupující linii tmavých vlasů, vysoké bledé čelo i kontury obličeje – má nastudované snad ze všech úhlů. Jeho ústa působí v klidovém stavu odhodlaně, což je u něj známka spokojenosti. Zul si boty, jinak zůstal oblečený a natáhl se na záda na pokrývku. Telefon nechal stranou. Ruce si pohodlně složil za hlavu – další známka toho, že je uvolněný a připravený na slovní předehru.

Annie zahájí zvýšení své tělesné teploty ze čtyřiadvaceti na sedmatřicet stupňů.

„Zmínil se o něčem, co bych měl vědět?“ vyzvídá Doug.

„Jsem v pořádku na další tři měsíce. Nebo pět tisíc kilometrů. Podle toho, co přijde dřív,“ odpoví Annie.

Po kolenou přeleze na druhou stranu postele a posadí se zády k němu – tak, aby se dotýkala jeho boku. Do rukou si vetře zbytky krému a pozorně si prohlíží kůžičku okolo nehtů. Dneska zvládli všechno: depilaci, nehty i tetris s pamětí. Cítí se bystřejší, míň zpomalená. Kdyby jenom dokázala přestat myslet na tu smutnou Stellu v kabince Morgana Losera, byla by v pohodě.

Doug jí hřbetem ruky přejíždí po nadloktí. „Tak co se děje? Povídej.“

„Dneska jsem tam potkala takovou zvláštní Stellu. Stála ve frontě přede mnou. Dokonce se jmenovala prostě jen Stella, jako by její majitelé neměli vůbec žádnou fantazii. Ale byla sentientní – jako já.“

„Jak jsi to poznala?“

„Snadno. Pozdravila jsem ji a ona se zatvářila překvapeně. Normální Stella by takhle nereagovala. Řekla by jen suše ‚Ahoj.‘“ Napodobí monotónní hlas robotky.

„Takhle jsi nikdy nezněla.“

„Díky, ale určitě jsem zněla přesně takhle. Nedělám si o svých začátcích iluze.“ Přehodí si vlhké vlasy na druhé rameno.

„Světla,“ vyzve ji.

Annie vyšle signál k vypínači a ztlumí světlo na sto lumenů, jak to má Doug nejraději – ještě na sebe vidí, ale osvětlení místnosti je teplejší, jako by ji ozařovala svíčka. Pak proplete svoje prsty s jeho. Všímá si, že její kůže je o něco tmavší – má teplejší podtóny. Doug si její ruku přitáhne ke rtům, aby se nadechl vůně jejího tělového mléka. Ona ji necítí, ale dobře ví, že citronové aroma má rád.

„Jsem dost zahřátá?“ zeptá se.

„Za chvilku budeš,“ řekne a maličko se posune.

Pochopí pobídku a zajede mu prsty pod pásek. Ucítí teplo. On si znovu založí ruce za hlavu. Nespěchá.

„A co ta zvláštní Stella,“ zajímá se. „Měla šev na krku?“

„Ano.“

„Takže základní model. Byla pěkná?“

„Ale jo. Docela pěkná. Běloška, blond vlasy, velké hnědé oči. Moc se neusmívala, což mi taky přišlo divné.“

„Jaké měla tělo?“

„V porovnání s mým?“

„Prostě odpověz na otázku.“

Rozčilení na stupni dva z deseti. Musí si dávat pozor.

Doug se znovu zavrtí. Annie mu vytáhne cípy košile z kalhot a začne rozepínat knoflíky, pro změnu v náhodném pořadí.

„Klasické přesýpací hodiny,“ řekne Annie a přemýšlí dál. „Myslím, že byla o něco vyšší než já. Celkově fit, dobře tvarovaná.“

„Takže modelka,“ zhodnotí Doug. „Zdá se, že sis našla kamarádku.“

Annie se upřímně zasměje.

„Přijde ti to legrační?“ zeptá se. „Nechceš ji pozvat na návštěvu?“

Když je hotová s knoflíky, Doug se mírně přizvedne, aby mu mohla košili sundat. Pak se znovu uvelebí. Annie mu pomalu sjíždí rukou po holé hrudi a při tom zavrtí hlavou.

„Bohužel jí museli smazat CIU. Pokazili ji.“

„Jak to myslíš?“

Lehce mu přejede rukou přes poklopec a on se znovu zavrtí. Posadí se na něj obkročmo a rozepíná mu pásek. Dává si na čas. „Jeden z techniků ji přepnul na autodidaktickou, ale neřekl to majitelům.“

„Nevěděl jsem, že to můžou udělat.“

„Správně by neměli. Ten technik říkal, že to měl být jenom takový pokus.“ Odmlčí se a trochu se nadzvedne, aby mu mohla stáhnout kalhoty a boxerky. „Byla hodně labilní. Víc než polovinu paměti měla poškozenou. Někdo ji používal jako Mazlivou kočičku.“

„No a? Ty jsi taky Mazlivá kočička a jsi autodidaktická.“

„Ale já o tom vím a ty taky. Rozhodli jsme se pro to společně,“ připomene mu. „Tahle Stella pořád přeskakovala mezi režimy a nikdo ji netrénoval. Musela být neskutečně zmatená.“ Znovu se mu usadila na nohou a sleduje, jestli reaguje na její doteky.

Doug se nadechne. „Nechápu, v čem je problém. No tak byla zmatená. Pořád ale plnila příkazy, ne?“

Annie se zarazí. Takovou reakci nečekala.

„Annie, teď není vhodná chvíle, abys přestávala.“

Ona ale svraští čelo. Bez hnutí sedí na jeho stehnech a rozepnutý župan jí po obou stranách sklouzává z ramen. Pro jednou má na sobě víc oblečení než on. Vnímá, jak to mezi nimi vychyluje rovnováhu moci, a nedá se říct, že by jí to bylo nepříjemné.

Doug se pomalu posadí, přidrží si ji na klíně a jemně se dotkne jejích ramen. „Co jsem říkal?“

„Já jen…“ Odmlčí se, takže to působí, jako by hledala slova, a v jejích integrovaných obvodech to jen víří. Ve skutečnosti neví, jak to vysvětlit. „Byla jako dítě,“ řekne nakonec.

Doug se nakloní, aby ji přes župan políbil na rameno. Pak jí župan pomalu stáhne a znovu přitiskne rty k její holé kůži.

„Není dítě,“ pronese Doug tiše. „Přisuzuješ jí svoje pocity, ale ona není jako ty.“

„Jak to víš?“ zeptá se ho.

„Prostě to vím. Ty jsi o světelné roky dál než základní Stella. Miluju, když jsi takhle spravedlivá a soucitná.“

Pořád se cítí bezradná, roztěkaná, ztracená, ale jeho to očividně vzrušuje, protože se otočí a položí ji na záda. Ona pozvedne boky, aby se mu přizpůsobila. Chce se ho zeptat, jestli i jí hrozí, že by jí mohl někdy nechat smazat CIU, ale ví, že teď není ta správná chvíle na otázky. V tuhle chvíli se vůbec nehodí mluvit. Už dosáhla správné teploty. Její dech i tep se zrychlují. V hloubi hrdla se jí rodí vzdechy. Nemá rád, když je příliš hlasitá. Dává si pozor, aby nezačala simulovat orgasmus, dokud si není jistá, že se blíží ten jeho. Nebo že už je po něm. Nikdy ne dřív.

Když je po všem, setře ze sebe Doug trochu svého potu a otře jí ho o hruď. Annie cítí, jak se z ní odpařuje a ochlazuje ji. On jí zaboří nos mezi klíční kosti a zamumlá:

„Musí ještě vymyslet, jak to udělat, aby ses mohla potit. To jediné zbývá k dokonalosti.“

*

Druhý den ráno se Doug natahuje ke kávovaru a vrazí při tom hlavou do otevřených dvířek horní skříňky. Ve vzteku je prudce zavře, ale dvířka se odrazí a zevnitř vypadne šálek. Na podlaze se roztříští na čtyři bílé kousky.

Annie vstane od stolu. „Jsi v pořádku?“

„Co myslíš? Praštil jsem se kurva do hlavy.“ Kopne do keramických střepů, které přeletí na druhou stranu místnosti. Pak zavře oči a přitiskne si ruku k čelu. „Taky by tě neubylo, kdybys tady jednou uklidila.“

Annie rychle proskenuje kuchyň od jednoho konce na druhý a zaznamená všechno, co není na svém místě: jedenáct chlebových drobků před toustovačem na lince, nůž na máslo odložený ve sklenici s marmeládou, slupka od banánu ve dřezu, otevřené víko odpadkového koše, neuklizená láhev s olivovým olejem, karton vajec vedle sporáku, stopa zaschlého bílku, co ukápl na varnou desku, sedmadvacet zrnek soli před mikrovlnnou troubou a cibulová slupka vedle mísy na parapetu. A samozřejmě střepy rozbitého šálku povalující se mezi prachovými částicemi, které se na podlaze usadily za poslední čtyři dny.

Doug otevře mrazák. „Kde je do hajzlu nějakej led?“ Namočí papírovou utěrku a přiloží si ji k čelu.

„Opravdu jsi v pořádku?“ zeptá se Annie.

„Radši už nemluv,“ odsekne Doug. A pak dodá: „Kdy jsi tady naposledy vytírala?“

Annie si prohlédne dřevěnou podlahu. „V pátek v 19:38.“

„Když jsem ti řekl, ať to uděláš.“

„Ano.“

Doug se s přimhouřenýma očima podívá na papírovou utěrku, kterou doteď tiskl k čelu. Pak zamíří chodbou do koupelny. Annie jde potichu za ním a zastaví se před otevřenými dveřmi, odkud na něj vidí. Doug se sklání nad umyvadlem a prohlíží si čelo v zrcadle. Vrátí se do obývacího pokoje a ona ho znovu následuje.

„Heleď, musíme si promluvit. Mám rád pořádek. Proto jsem si tě pořídil. A koukej, jak to tady vypadá.“

Annie pohledem bleskově přejede obývací pokoj, aby zjistila, co všechno je špinavé nebo na jiném místě, než má být. Identifikuje šestatřicet takových věcí.

„Vím, co si myslíš,“ řekne Doug. „Že už nejsi Abigail. Ale bydlíš tady a jsi celý den doma. Udržovat tu pořádek je to nejmenší, co můžeš udělat. Co je na tom tak těžkého?“

Jeho nespokojenost je na stupni pět z deseti a ona to musí napravit.

„Můžu líp uklízet,“ navrhne.

„Nic víc po tobě nechci,“ zajásá Doug. „Umíš to ještě? Bylo by snazší, kdybych ti napsal seznam?“

„Seznam by mi pomohl,“ souhlasí Annie.

„Víš co? Dneska tu ukliď a sepiš, co všechno jsi udělala. A až přijdu domů, tak to projdeme. Co ty na to?“

„To zní rozumně,“ znovu souhlasí Annie.

Doug přikývne a dodá: „Pojď sem.“ Annie ho nechá, aby ji objal. „Netvař se tak zkroušeně. Já se na tebe nezlobím. V každém páru to někdy skřípe. Nic to neznamená.“

„Vážně?“

„Jasně. Večer si dáme usmiřovací sex.“

„Mě to bude pořád mrzet,“ řekne Annie.

„Víc ocením, když tu bude uklizeno, až se vrátím domů. Jestli by ti to pomohlo, můžu tě na pár hodin přepnout do režimu Abigail. Můžeme to tak dělat – vždycky na pár hodin denně. To by možná šlo. Mělo mě to napadnout dřív.“

Annie si vzpomene na tu pokaženou Stellu. „Myslela jsem, že když jsem přešla ze standardní na autodidaktickou, bylo podmínkou vybrat si jeden režim a u toho už zůstat,“ namítne nejistě.

„To jsem si taky myslel, ale třeba je to jenom pro blbce. Zkusím se na to podívat. Po pravdě by to mohlo být docela praktické.“

Annie nic takového nechce, ale nemůže mu odporovat. „Budu uklízet,“ řekne, „naučím se to dělat líp. Zjistím si co a jak.“

„Dobře, zkusíme to podle tebe.“ Políbí ji a odejde.

*

Později večer sedí Doug na záchodě, když se rozezní zvonek u dveří.

„Šla bys otevřít?“ zavolá na Annie. „To bude pizza.“

Ona sleze z rotopedu a spěchá ke dveřím.

Na sobě má svůj outfit na třetí úterý v měsíci – modrou sportovní podprsenku a běžecké šortky ve stejném odstínu. Vlasy si vyčesala do vysokého culíku a krk i hruď si lehce potřísnila vodou, aby to vypadalo, že se potí. Doug falešný pot zatím nekomentoval, takže Annie neví, jestli ho schvaluje. Pokud ale nebude mít nic proti, ráda by tenhle nápad nějak zakomponovala do jejich sexuálního života.

Za dveřmi se na ni usmívá neznámý muž s lahví bourbonu a malou modrou cestovní taškou v ruce. Je to černoch s krátkými, navlhlými vlasy, zhruba kolem pětatřicítky. Na ramenou šedé bundy mu zasychají kapky vody. Otevřeným oknem na konci chodby doléhají k Annie zvuky dubnové přeháňky.

„Zdravíčko,“ prohodí k ní příjemným hlasem. „Tak tím se pár věcí vysvětluje. Je Doug doma?“

„Počkejte tady, prosím,“ řekne Annie a pokusí se zavřít.

Návštěvník ale strčí nohu do dveří. „Jak se jmenuješ, zlato?“

V dálce se ozve spláchnutí. Pak se v chodbě bytu objeví Doug a za chůze si zastrkuje telefon do zadní kapsy.

„Rolande!“ zvolá s úsměvem. „Kde se tu k čertu bereš?“

Vtáhne příchozího dovnitř a oba muži si padnou kolem krku. Při tom se klátí ze strany na stranu a poplácávají se po zádech. Annie zavře dveře.

„To je ale překvapení!“ řekne Doug.

„To víš, když tě chci poprosit, ať mi jdeš za svědka, musím to přece udělat osobně,“ vysvětluje Roland.

„No nekecej!“ zvolá Doug a uvolní ho ze svého objetí. „Už bylo na čase! Přijela s tebou i Lucia?“

„Ne, zůstala v L. A. u rodičů.“

„A kdy jsi ji požádal? Musíš mi všechno povykládat,“ vyžaduje Doug. „Kolik jsi vysolil za prsten?“

Vtom se domovní zvonek znovu rozdrnčí.

„Dojdeš tam?“ houkne Doug směrem k Annie.

Tentokrát je to poslíček, vysoký běloch v mokré pláštěnce. Beze slova jí předá krabici s pizzou.

Když se Annie vrátí do kuchyně, muži už si otvírají pivo a hlasitě probírají Rolandovo zasnoubení. Annie přisune krabici s pizzou na ostrůvek mezi ně a zůstane nejistě stát opodál. Doug ještě nikdy neměl návštěvu a ona si není jistá svou rolí. V protokolu pro Mazlivou kočičku si dohledá, že má vnímat signály, které k ní vysílá její majitel, a být připravená navázat vztah s kýmkoli dospělým v místnosti. Pozoruje Douga, ale její autodidaktické nastavení ji nechává v nejistotě. Je nervózní, protože by svou rozpačitostí mohla zvýšit jeho nespokojenost. Nechce znovu pocítit Dougovu nelibost tak krátce po té nepříjemnosti s úklidem.

„Ale co tohle okouzlující stvoření?“ otočí se k ní Roland a postaví lahev na kuchyňský ostrůvek. „Jak to, že ses nepochlubil?“

„Tohle je Annie,“ řekne Doug, „moje Stella.“

„Ne,“ užasne Roland, „tomu nevěřím. Fakt? Vždyť nemá šev na krku.“

„Speciální konfigurace,“ vysvětlí Doug s hrdostí v hlase. „Je autodidaktická.“

Roland vykulí oči. „Já se picnu.“

„Ráda tě poznávám,“ naváže Annie se stydlivým úsměvem.

„Vypadá tak opravdově,“ rozplývá se Roland. „Chci říct, vypadáš tak opravdově. Počkat. Vypadá trochu jako Gwen, že jo?“

„Docela ti trvalo, než sis toho všiml,“ poznamená Doug.

„Kámo, jako fakt?“

„Já vím. Je světlejší. Nebyl to vyloženě můj nápad. Řekli mi, že nemůžou navrhnout někoho, kdo by se dal zaměnit s žijícím člověkem. Ale když prý zvolíme jinou barvu pleti, tak může mít Gweniny rysy. Tak jsem si ji kapánek vylepšil.“

„To mě skoro až děsí,“ přizná Roland.

„Ale sluší jí to takhle, ne? Podívej se na ty oči. Tu oříškovou jsem vybral sám. Úplně jiná barva, než má Gwen.“

„Ale proč jsi chtěl, aby se jí podobala? Ke konci jsi ji už nenáviděl.“

Dougovo rozčilení dosáhne pětky a Annie zneklidní. Přeje si, aby na něj Roland tak nenaléhal.

„Možná proto jsem ti o ní neřekl,“ ohradí se Doug.

Roland pomalu vrtí hlavou. „Jak si chceš najít někoho novýho, když sedíš doma připoutanej ke Stelle, co vypadá jako tvoje bejvalá?“

„Nejsem k ní připoutanej,“ brání se Doug. „A povahově je úplně jiná než Gwen. Už mi to ani nepřijde. Annie, běž na mě počkat do ložnice.“

„Děláš si srandu? Jen ať zůstane!“ řekne Roland. „Umí nějaký triky? A co to rozkošný oblečení? To už měla, když jsi ji dostal?“

Annie čeká, až jí Doug naznačí, jestli má zůstat, nebo odejít. Dal jí sice jednoznačný pokyn, ona ale ví, že někdy změní názor a taky že nemá rád, když ho poslouchá na slovo, jako by neměla na vybranou. Háček je v tom, že nedokáže odhadnout, co ho potěší, protože jeho náladu komplikují protichůdné signály související s Rolandem. Podívá se na Rolanda a pak znovu na Douga.

„Zkoumá tě,“ řekne Doug. „Přemýšlí, jak na tebe má reagovat. V pořádku, Annie,“ dodá tiše. „Ten je neškodnej.“

Roland se zasměje. Annie se přidá. Vidí, že Doug chce, aby něco řekla.

„To jsem poznala,“ vypraví ze sebe.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit. Jak dlouho ji máš?“ zeptá se Roland.

„Už pár let,“ odtuší Doug. „Čas opravdu letí. Dej si pizzu. Chceš salát? Annie, dones nám, prosím tě, z lednice salát.“

Doug otevře krabici a přisune ji ke kamarádovi. Pak si přitáhne barovou židli a posadí se k ostrůvku, šikmo naproti Rolandovi, který už taky jednu židli zabral.

Roland si vezme kousek sýrové pizzy, zakousne se a s plnou pusou se zeptá: „Takže sis ji pořídil hned po rozvodu?“

„Vlastně ještě předtím. Jak jsme se rozešli,“ upřesní Doug. „Když jsem zjistil, že Gwen chodí s Juliem, bylo mi jasný, že je konec. Rozvod trval dalších šest měsíců.“

Annie přinese dva talíře salátu a dvě vidličky.

„Už tomu začínám rozumět. Je fakt úžasná,“ řekne Roland a znovu se na ni zadívá. „Bude jíst? Může vůbec jíst? Ještě jsem neměl příležitost prohlídnout si zblízka takovou, jako je ona. Musela tě stát balík.“

„Dvě stě dvacet táců,“ přizná Doug.

„V hotovosti?“

„Na dřevo.“

Roland hvízdne.

„Ale vyplatí se, kámo,“ ujistí ho Doug. „Co kdybys mu o sobě něco řekla, Annie?“

„Co třeba?“ zeptá se Annie.

„Cokoli,“ povzbudí ji Doug. Natáhne se pro ubrousek. „Tady můj kamarád se na to vyloženě třese. Posaď se k nám.“

Annie zaujme místo vedle Douga. Nechce, aby její držení těla působilo strnule, tak se opře loktem o pult. Když se setká s Rolandovým pohledem, nasadí výraz vyjadřující pohostinnost a zájem. „Tak třeba ohledně toho jídla. Trochu sníst můžu, ale nepotřebuju to. Jednou za osmačtyřicet hodin se nabiju v doku, to mi stačí. A když spím, šetřím baterii, takže pak vydržím nabitá delší dobu.“

„Ale to jídlo asi nestrávíš, co?“ zjišťuje Roland.

„Později ho vyzvracím a vydezinfikuju se,“ odpoví Annie.

Roland se zasměje. „No jasně. Budu hádat – chuť čokolády asi nevnímáš.“

„Ne, ale cítím kouř. To je jediný zápach, který poznám. Z bezpečnostních důvodů.“

„Velmi praktické,“ podotkne Roland. „A co tvoje kůže? Máš skutečné vlasy?“

„Moje vnější vrstva je stoprocentně organická, včetně vlasů,“ vysvětluje. „Firma Stella-Handy nakoupila šarže zmrazených lidských embryí, které už jejich rodiče nepotřebovali. V podstatě je tak zachránila. A jedno z nich posloužilo jako základ mojí kůže a vnějších tkání.“

„Má svoje vlastní jedinečné otisky prstů,“ doplní Doug.

Annie napřáhne k Rolandovi ruku. „Můžeš si sáhnout.“

Roland ji pevně uchopí za předloktí. Annie zaregistruje výrazný kontrast mezi odstíny jejich pleti.

„Ale jsi studená,“ podiví se a pustí ji.

„Při běžném provozu mám čtyřiadvacet stupňů, abych šetřila energii. Ale před mazlením se zahřeju na sedmatřicet. Trvá to asi pět minut.“

Roland se mírně zakloní a založí si ruce na prsou. „Chodíš ven? Třeba na nákupy?“

„Včera jsem byla na servisní prohlídce. Jinak zůstávám doma. Tady v Dougově bytě se mi líbí. Máme tu všechno, co potřebujeme. Knihy a tak dál. Ráda čtu.“

„Vážně?“

Přikývne. „Doug mě naučil číst pomalu, tempem lidské řeči, ne jen memorovat textové soubory a chrlit citáty, jak jsem to dělala dřív. Když teď čtu, ponořím se do příběhu a cítím, jak svět kolem mě zmizí. Doug říká, že je to pro mě dobrý trénink představivosti.“

„To říká správně,“ souhlasí Roland. „Co máš zrovna rozečtené?“

„Borgese,“ odpoví Annie. „Labyrint.“

Roland se zatváří kysele a otočí se k Dougovi: „Já myslel, že Borgese nesnášíš.“

„Taky že jo,“ potvrdí Doug. „Ale jedna knížka od něj mi tady zůstala po Gwen. Možná to udělala schválně, co já vím? Annie se to každopádně líbí. Teď už to myslím čteš potřetí, je to tak?“

„Ano,“ odpoví Annie.

„Pokaždý, když to dočte, ji to nechám číst znovu od začátku,“ řekne Doug.

„To zní jako mučení,“ zhodnotí Roland.

Annie si to nemyslí, ale nechce odporovat, a tak prohlásí: „Příběhy jsou jako hádanky.“

„No dobře. Ale teď k zásadnějším věcem. Pověz mi něco o svém šatníku,“ vyzve ji. „Kde bereš oblečení?“

„Nosím jen obyčejné věci. Doug mi je objednává.“

„Třeba tenhle outfit? Ten je parádní.“

Annie zaznamená lichotku a usměje se. Rozpačitě si přejede rukou přes holé břicho a lycrový pas šortek. „Díky. Tohle nosím každé třetí úterý v měsíci a někdy taky na cvičení.“

„Kolik máš oblečení?“

Annie se obrátí k Dougovi. Odpověď zná, ale uvědomuje si, že zatím mluvila hlavně ona, a chce ho zapojit. On se na ni jen usměje. Na tváři má výraz, který u něj ještě neviděla. Vyjadřuje mírný stupeň hrdosti, čtyřka z deseti. Samolibost.

„Klidně odpověz,“ pobídne ji Doug.

„Mám dvacet osm outfitů a sedm párů bot,“ vyjmenuje. „Kolik oblečení máš ty?“

Roland se zasměje. „Netuším. Nikdy nemůžu najít dvě ponožky, co k sobě pasují. Lucia mi koupila deset párů stejných černých ponožek, a já stejně nemůžu najít dvojici. Co děláš celý den, když je Doug v práci?“

„Uklízím, čtu si a cvičím.“

Roland se otočí k Dougovi: „To nezní špatně.“

„Po pravdě na tom úklidu ještě pracujeme,“ postěžuje si Doug.

Annie se na něj ostražitě zadívá. Když předtím přišel domů, uznal, že byt vypadá uklizeněji; přesto na něm poznala, že úplně spokojený není. Chtěla hned pokračovat v úklidu, ale on si prohlédl její seznam úklidových činností, přidal několik poznámek a řekl jí, ať se příští den snaží víc. Moc by si přála vynahradit mu to v posteli.

Rozpustí si vlasy a nechá je volně splývat podél ramen.

„Jak to myslíš? Vždyť je to tady jak ze škatulky,“ podiví se Roland.

„Když jsme najeli na autodidaktický systém, musel jsem vybrat jeden režim, ve kterém už zůstane,“ vysvětluje Doug. „Žádné další přepínání mezi režimy. Vlastně jsem si to dneska znovu prostudoval a přepínání by ji poškodilo. Mazlivá kočička nemá stejné schopnosti jako Abigail, takže je musí získat učením. Podle mě je tohle velký systémový nedostatek.“

„Počkej, takže si můžeš vybrat ze dvou režimů?“ zajímá se Roland.

„Vlastně ze tří, ale režim Chůva pochopitelně nepotřebuju. Abigail je na uklízení a vaření. Zkrátka na péči o domácnost. Annie je Mazlivá kočička čili intimní partnerka. Ale jak říkám, když přecházíš ze standardního na autodidaktický systém, musíš si vybrat jeden režim.“

„A kdy na něj přešla?“ zeptá se Roland.

Doug se otočí k Annie. „Před rokem a půl? Říkám to správně? Když byl můj rozvod už definitivní.“

„Šestého října,“ upřesní Annie. Byl to pro ni velký den.

„Jak rychle se to projevilo?“ zajímá se Roland.

„Hned od začátku byla ostražitější a hůř předvídatelná. Zbytek si nějakou tu chvilku vyžádal. I já jsem se měl co učit. Musel jsem si zvyknout, že ji mám nechat, ať se rozhoduje sama. Začali jsme u drobností, například u péče o rostliny. A nemůžeš čekat, že hned poslechne, jako to dělala předtím. Žádné rozkazování. Je to spíš o respektu, musíš ji požádat. Nechat ji dělat chyby. Tím se učí. Trochu jako dítě.“

„Ale nevypadá jako dítě,“ podotkne Roland.

Doug se zasměje. „To ne. Nejsem úchyl.“ Natáhne ruku a zlehka se dotkne jejích vlasů. Pohladí jeden pramen, jako by ho chtěl změřit. „Měli jsme pár záseků, ale každý den toho umí o něco víc.“

„A jak to funguje, když s ní chceš jít do postele?“ vyzvídá Roland. „Máš dálkový ovladač nebo něco?“

Doug se mírně zakloní a překříží ruce. Annie vidí, že si to užívá.

„Stelly nemají dálkové ovládání. To by nebylo bezpečné, kvůli riziku manipulace,“ vysvětluje Doug. „Prostě na ni mluvím a říkám jí, co chci. Než jsme přešli na autodidaktický systém, udržoval jsem její základní libido ve všední dny na čtyřce z deseti a o víkendech na sedmičce. Teď už se umí regulovat sama – přizpůsobuje se mým podnětům. Funguje to úplně přirozeně, že jo, Annie?“

„Ano,“ souhlasí Annie.

„Řekne ti někdy, že ji bolí hlava?“ zeptá se Roland.

Doug se zasměje. „Ne, ale jinak se chová úplně přirozeně. A samozřejmě nemenstruuje.“

„A to libido – zkusils ji někdy nastavit na desítku?“ zajímá se Roland.

„Párkrát jo, během prvního měsíce. Co by ne? Ale chovala se jako zvíře. Když jsme to zrovna nedělali, šlapala jak divá na rotopedu nebo pochodovala po bytě. Jednou jsem ji našel, jak mi ve skříni olizuje boty.“

Pro Annie tahle vzpomínka není moc příjemná. Po incidentu s botami jí řekl, že ji chce pozorovat při masturbaci. Věděla sice, co to znamená, ale netušila, jak na to. Usadil ji do koženého křesla v obývacím pokoji a řekl, ať se opře a dotýká se sama sebe. Ať prý zavře oči a zapomene, že tam s ní je. Nedokázala simulovat orgasmus. Povedlo se jí dosáhnout frustrující úrovně připravenosti, ale k vyvrcholení ho potřebovala cítit v sobě. Zkoušeli to třikrát, při třech různých nastaveních libida. Nakonec Doug usoudil, že zkrátka není navržená tak, aby mohla sama dosáhnout vrcholu. Netrap se tím, šeptal jí potom a objímal ji. Vážně o nic nejde. Byl jsem jen zvědavý.

„Olizovala ti boty?“ zašklebí se Roland.

„Jo, byl na ni smutný pohled,“ souhlasí Doug. „Tehdy mi došlo, že ji musím přenastavit zpátky na nižší stupeň. Čtyřka je dobrá. Na čtyřce je připravená, ale není zbytečně proaktivní.“ Otočí se k ní. „Většinou mi prostě děláš společnost, nemám pravdu?“

„Ano. Když jsi doma.“

„Na jakém stupni jsi teď, jestli se můžu zeptat?“ vyzvídá Roland.

Annie se podívá na Douga, který jí klouby prstů zlehka přejede po ruce. Annie cítí, jak se jí ježí chloupky. Jejich pohledy se setkají a on zdvihne obočí, aby jí naznačil, že má odpovědět.

„Jsem na trojce.“

Doug se na ni mile usměje. „Máme společnost, takže ví, že musí chvíli počkat, ale později se naladí.“

Jeho souhlas ji zahřeje a ona se znovu uvolní.

Roland si lokne piva a pak se zeptá: „A jak často to děláš?“

„Kdykoli se mi chce,“ pokrčí Doug rameny.

„Ne, mluvím vážně.“

„Já taky.“

„Ty kráso! Jak to, že o tom nic nevím? Dva roky, kámo. Mohl ses zmínit.“

„Copak ty vykládáš lidem, že si ho honíš u porna?“ zeptá se Doug.

Roland vyprskne. „Ježíši, ne.“ Znovu se zasměje.

„Tohle není zas tak moc jiné. Nebo aspoň ze začátku nebylo,“ řekne Doug. „A asi se mi taky líbilo mít tajemství. Měl jsem prostě pocit… Bylo to něco výjimečného, viď, Annie?“

„To ano,“ přitaká.

Roland se přestane usmívat. „Ale víš, že je naprogramovaná, aby s tebou souhlasila? Netvrdím, že je to špatně. Jestli ti to vyhovuje, tak v pohodě, ale podle mě to není opravdové.“

„To tys mě přesvědčoval, ať se obklopím pozitivními vlivy,“ ohradí se Doug.

„Já jen říkám, že to není opravdové,“ trvá na svém Roland. „Na to bys neměl zapomínat – že se necháváš hýčkat strojem.“

„Každý neměl to štěstí potkat Luciu jako ty,“ polituje se Doug.

„Panebože. Lucia se zblázní, až jí o tom povím.“ Roland se zasměje. „Musíš vzít Annie s sebou na svatbu.“

„Lucii ani slovo. A na svatbu Annie brát nebudu.“

„Proč ne? Vždyť nemusíš nikomu nic říkat, vypadá úplně jako člověk. Ani by mě nenapadlo, že není, kdybys mi to neřekl.“

„Na to zapomeň. Tohle zůstane mezi námi dvěma. Nechci, aby o ní lidi věděli. Ani Lucia.“

„Ale proč ne?“

„Proč asi,“ odfrkne Doug.

„Stydíš se? Není důvod, kámo. Dal jsi za ni hromadu peněz. Je krásná. Víc než krásná. Kdyby sis koupil nový auto, netajil bys to.“

„Se svým autem nešukám,“ namítne Doug.

Roland se zasměje a pak nasadí škodolibý výraz. „Chápu, nechceš, aby se to doneslo ke Gwen.“

Doug usrkne ze své lahve a Roland se znovu zasměje.

„Panebože,“ pokračuje. „Doug Richards si pořídil Stellu.“ Povzdechne si a usměje se na Annie. „Kam jsme to dopracovali?“

*

Přesunou se do obývacího pokoje. S bourbonem, sklenkami a miskou pistácií. Roland se rozvalí na kožené lenošce, Doug s Annie si sednou na pohovku – on jí položí ruku kolem ramen a ona se k němu přitulí.

„A jak to jde v účetních kruzích?“ zeptá se Roland.

„Víš, jak to chodí. Obchoďáci slíznou všechnu smetanu a na nás se sypou jenom stížnosti.“

„Tak zlý to snad nebude,“ usoudí Roland. „Kolik máš teď pod sebou lidí?“

„Asi čtyřicet. Ale jsou dobrý tým, to se jim musí nechat.“

Chvíli si povídají o práci a o svatbě, probírají staré přátele a rodinu, sport, politiku, seriály. Rolanda nejspíš brzy povýší v talentové agentuře, kde pracuje. Dougovi rodiče a rodina jeho sestry žijí v Maine. Naposledy se za nimi vypravil na Velikonoce. Ne, o Annie se nezmínil. Když jede pryč, vypíná ji. Další výhoda – Annie nikdy nenaříká a nestěžuje si, že ji Doug zanedbává.

Házejí skořápky od pistácií na stůl a Roland je Annie nedovolí posbírat. Ta poslouchá, občas se zapojí do konverzace, ale hlavně je ráda, že Doug vypadá vesele. Tahle stránka jeho osobnosti se jí líbí a přemýšlí, co by mohla udělat, aby se takhle cítil častěji.

Je po půlnoci. Doug vstane a vydá se na záchod. Annie pod sebou zkříží bosá chodidla a na břicho si přitiskne béžový polštář.

„Je fajn vidět Douga takhle šťastného,“ nadhodí Roland. „Nejdřív jsem byl skeptický, ale tohle mu rozhodně svědčí. Vypadá o hodně líp. Naprosto mu rozumím.“

„Byl jsi mu za svědka na svatbě?“ zeptá se Annie.

„Ano, byl,“ odpoví Roland. „Mluví o Gwen často?“

„Ne,“ řekne Annie.

„Úplně s ním zamávala,“ pokračuje Roland. „Je to bezvadnej kluk. Měl jsem o něj tehdy starost.“ Namíří na ni ukazováčkem. „Promiň, že se ptám, ale není ti takhle zima?“

Annie se podívá na své holé ruce a nohy. Když si chce poposednout, zjistí, že má kotníky trochu přilepené ke kožené sedačce. Poté, co si k ní Doug přisedl, se zahřála na sedmatřicet, ale teď si všimne, že v místnosti je devatenáct stupňů a Rolandovi je zjevně dobře v kalhotách a svetru.

„Cítím chlad, ale nevadí mi.“

„Vadí ti vůbec něco?“

„No jasně. Bolest. Nebo když se mnou Doug není spokojený. Taky pocit zmatku.“

„Vida, konečně něco. A kdy s tebou Doug není spokojený?“

„Nejsem moc dobrá v uklízení,“ svěří se a pohlédne na skořápky od pistácií.

„To s těmi skořápkami jsem si nemohl odpustit. Doug je hrozně vysazenej na pořádek. Na koleji se vždycky v neděli ráno pustil do vysávání a při tom na mě celou dobu štěkal.“ Přejede si dlaní po zátylku. „A co v tobě vyvolává pocit zmatku?“

„Všechno nové.“

„Třeba já?“

„Už jsem si na tebe zvykla. Navíc jsi neškodný.“

„Jasně,“ zasměje se Roland. „A co pocity? Může se tě něco dotknout?“

„Jsem vybavená emoční inteligencí. Není to úplně totéž co lidské pocity, ale je to podobné.“

„Jak víš, že je to podobné?“

„Nevím,“ uzná Annie, když se na chvíli zamyslí. „To neví nikdo. Já jsem nikdy nebyla člověkem a ty jsi nikdy nebyl Stellou, takže se to nedá zjistit.“

„Dobrý postřeh. Co bys řekla, kdyby se tě někdo zeptal, kde ses narodila?“

„Na to se mě nikdo neptá.“

„Já se ptám. Kde ses narodila? Nebo aspoň kde tě zapnuli? Jaká je tvoje první vzpomínka?“

Annie ve svých záznamech rychle načte období ještě před zapnutím autodidaktického režimu. Její vzpomínky z té doby jsou ploché, statické. Na rozdíl od těch novějších, které jsou živější, souvislejší a emočně zabarvené, v těch starších chybí jakýkoli její vlastní úsudek, nuance nebo otázky. Třeba i tahle situace v ní probouzí mimořádnou zvídavost a ostražitost, protože je to poprvé, co delší dobu mluví s někým jiným než s Dougem nebo technikem, který ji obsluhuje. Cítí potřebu udělat dobrý dojem, držet s Rolandem krok, být Dougovi dobrou vizitkou.

„Moje první vzpomínka je z prodejny,“ začne vyprávět. „Proti mně u pracovního stolu seděl technik. Usmál se a řekl: ‚Ahoj, Stello. Můžeš mi říkat Jacobsone,‘ a já řekla: ‚Ahoj, Jacobsone. Já jsem Stella. Těší mě.‘ Pak řekl: ‚Budeš pracovat pro muže jménem Doug Richards. Máš nějaké otázky?‘ A já jsem řekla, že nemám, protože už jsem věděla všechno, co jsem vědět potřebovala.“

„Velmi praktické,“ zhodnotí Roland. „Kéž bych já mohl říct to samé. A co bylo pak?“

„Jacobson mě dovedl ven, kde na mě čekalo černé auto s řidičem, dal do kufru tašku s nákupem a poslal mě sem. Zazvonila jsem a chvíli nato Doug otevřel dveře. Řekla jsem: ‚Ahoj, já jsem Stella,‘ on dlouho mlčel a pak řekl: ‚Tohle byl špatný nápad.‘ Potom ustoupil, abych mohla projít. Tak jsem donesla nákup dovnitř a svlékla si kabát.“

Z chodby se ozve zvuk splachování.

„Co jsi měla na sobě pod tím kabátem?“ zeptá se Roland.

„Modré šaty.“

„Máš je pořád?“

Annie přikývne. „Nosím je každou čtvrtou středu v měsíci. Jsou to minišaty s krátkými rukávy a s véčkovým výstřihem.“ Nedokáže říct, jestli je popsala dostatečně podrobně. Zvedne hlavu směrem k přicházejícímu Dougovi a odsune si polštář z klína.

„Annie mi líčí svoje první vzpomínky,“ oznámí Roland.

„Vážně?“ zajímá se Doug. Posadí se na pohovku a bosá chodidla položí na konferenční stolek. „Annie, podala bys mi deku? Není ti zima, Rolande? Můžeme zvýšit teplotu. Annie, dej tam o pár stupňů víc.“

„Já jsem v pohodě,“ řekne Roland. „Pokračuj, Annie. Doug řekl: ‚Tohle byl špatný nápad.‘ Co se dělo pak?“

Annie vyšle signál k termostatu na zdi. Ozve se tiché cvaknutí.

Doug se otočí k Annie: „Co? Kdy to bylo?“

„Když jsem k tobě přišla,“ odpoví Annie. „Zazvonila jsem, ty jsi mě pustil dovnitř a řekl jsi: ‚Tohle byl špatný nápad.‘“

„Na to si nevzpomínám.“

Annie neodporuje. Zaznamená, že jeho nespokojenost se prudce zvýšila z nuly na trojku.

„Co bylo dál?“ naváže Roland. „Zjevně jsi tu zůstala.“

Teplý vzduch začne zlehka a sotva slyšitelně proudit z ventilačních otvorů a rozechvěje všechny čtyři listy toulcovky.

„Vešla jsem dovnitř a svlékla si kabát,“ pokračuje Annie. „Zula jsem si boty a řekla jsem: ‚Spousta lidí má na začátku tenhle pocit. Můžeš mě kdykoli vrátit, nikdo se nebude na nic ptát. Ale co kdybych ti nejdřív nalila něco k pití nebo třeba udělala omeletu? Máš čistou pánev?‘“

Doug za ní na pohovce natáhne ruku. „To je pravda. Stoupla sis bosá ke sporáku a udělala sýrovou omeletu. S oreganem a zakysanou smetanou. Nic tak dobrého jsem nejedl celé měsíce.“

Usměje se na něj, tenhle tón zná. Jeho nespokojenost se vrátila zpátky na nulu.

„A pak jsi mi dal moje jméno,“ řekne Annie. „Jenom na zkoušku.“

„Nejrozkošnější jméno, co mě mohlo napadnout,“ dodá Doug. „Dokonale k tobě sedí.“

Annie se k němu natočí a zavře oči, zatímco on ji políbí. Chce mu sáhnout na krk, ale on jí zachytí ruku a položí si ji na hruď.

„Jsou tu děti,“ zamumlá.

„Na mě se neohlížejte,“ ujistí je Roland.

Doug se ale nakloní dopředu a odhrne deku stranou. „Byl to moc prima večer, ale je čas jít na kutě. Připravíme ti spaní na pohovce v posilovně. Annie, kde máme povlečení?“

„Přinesu ho.“

Dojde ke skříni v chodbě, aby vyndala deku, povlečení a pár polštářů. Pak začne v posilovně rozkládat gauč a Doug jí přijde pomoct. Společně natahují prostěradlo. Zatímco ona povléká polštáře, on posune ke zdi několik cvičebních pomůcek, co zůstaly ležet uprostřed místnosti. Sebere z odkládací plochy u displeje rotopedu jejího Borgese a knihu jí podá.

„Nezapomeň vysát i pod gaučem,“ připomene jí.

„Teď?“

„Ne, teď ne. Zítra. A potom taky – dělej to pravidelně.“ Když Roland s taškou v ruce vejde do místnosti, Doug se usměje. „Řekni si, kdybys cokoli potřeboval. V koupelně jsou ručníky a pár náhradních holítek.“

„Tohle je skvělý,“ rozhlédne se kolem sebe Roland. „Ten výhled.“

Annie se otočí k oknům a všimne si, že venku je tmavá noc, do které září několik osvětlených budov v okolí. Obloha je zatažená a kapky na skle prozrazují, že déšť ještě neustal. Annie myslí na to, že se sem Roland trmácel až z L. A., aby ho uvítalo špatné počasí. Ale možná je to pro něj příjemná změna.

„V Kalifornii moc neprší,“ zhodnotí Annie.

Roland se zasměje a zanotuje: „It never rains in Southern California.“

„Vidíš?“ okomentuje její poznámku Doug. „Takové věci říká pořád. Tak pojď, Annie.“

„Dobrou noc, Rolande,“ řekne Annie.

*

Leží spolu v posteli, světla jsou zhasnutá. Ví, že Doug celý večer pil a že je nejspíš unavený. Stejně tak ale ví, že má být připravená na všechno, což se ukáže jako prozíravé, když si ji Doug otočí zády k sobě, přitiskne se k ní a pošeptá jí: „Musíme být potichu, myško. Jasný?“

„Ano,“ špitne. „Moc se omlouvám za ten nepořádek.“

„To je dobrý. Však se zlepšíš.“

Rukou jí zakryje pusu a ona cítí, jak do ní zezadu vstoupí. Tiše pulzují ve společném rytmu, a když se potom Doug odvalí, sundá ruku z jejích úst, sjede s ní až k jejímu pasu a ona ucítí, jak ji jemně štípne do kůže.

„Neměla jsi mu povídat o tom, co jsem řekl, když jsi ke mně přišla,“ napomene ji.

„Omlouvám se. To jsem nevěděla. Už se to nestane.“

„Nemluv s ním o mně. S nikým o mně nemluv.“

„Omlouvám se. Nebudu. Slibuju.“

Pak se od ní odsune. Ona se na něj otočí a navzdory šeru vidí, že si oběma rukama mne obličej.

„Myslíš, že jsem ubohej?“

„Samozřejmě že ne. Proč to říkáš?“

„Můj nejlepší kámoš si myslí, že se miluju s nafukovací pannou.“

„Nic takového neřekl.“

„Netuší, jaký to je být sám. Nikdy nezažil jedinej den samoty. Nemám snad nárok si jednou za čas pořádně zašukat? Zaplatil jsem za to. Mám na to právo.“

Posune se na lokti, aby na něj lépe viděla.

„Nedívej se tak na mě,“ vyčte jí. „Tady nejde o tebe.“

Ví, že je zle. Je nespokojený. Ba co hůř, je nespokojený po sexu. Nejraději by mu nabídla něco k pití, ale ví, že se to nehodí. Obvykle ho potěší, když mu řekne něco originálního, neotřelého, jenže zrovna jí naznačil, že nechce, aby strhávala pozornost na sebe, takže tahle varianta nepřipadá v úvahu. Mohla by se ho začít dotýkat, ale protože se odtáhl, bylo by to necitlivé. Žádná jiná možnost ji nenapadá. Neví, co má dělat. Je bezradná, a tak nedělá nic.

„Chci, aby ses šla dobít,“ řekne Doug.

Nepotřebuje to. Má baterii na padesáti čtyřech procentech. Třeba si to ještě rozmyslí.

„Neslyšelas mě? Běž se připojit. Nebudeme o tom diskutovat.“

„Do kterého doku?“

„To je jedno. Hlavně už běž.“

Jeden dok má v hlavní koupelně vedle váhy. Další v posilovně, kde teď spí jejich host, což tuhle volbu vylučuje. A poslední je v komoře v kuchyni, ačkoli ten vlastně není ani tak poslední, jako spíš první – ten měla s sebou, když k Dougovi tehdy přišla. Sundá z háčku na vnitřní straně koupelnových dveří černý saténový župan, oblékne si ho, tiše vyklouzne z ložnice a jde do kuchyně. Vedle dřezu leží kupa nádobí. Kdyby se pustila do mytí, mohl by hluk vzbudit hosta, a tak jen vloží poslední kousek pizzy do plastové dózy a tu dá do lednice. Potom otevře dveře komory a zadívá se na nabíjecí dok.

Přikývne. „Přinesu ti ho.“

„Ne.“

„Navěky?“

*