Sára Topinková

YA čtu, 2024

ukázka z e-knihy

Pro mou sestřenici Valerii,

bez tebe by se můj svět přestal otáčet.

Prolog

Šarlota

Myslím na Damiána, když scházím ze schodů. A taky když si zapínám pásy v autě a vyjíždíme z domu na můj koncert. Myslím na něj, zatímco táta parkuje u sálu Milosrdných bratří a babička mi při tom pořád dokola opakuje, že budu skvělá. A nepřestávám s tím, ani když si v šatně přezouvám boty a převlékám se do tmavě modrých šatů dlouhých až na zem.

Uklidňuju se a rozdýchávám. Damián obsadil můj mozek a teď kolem mě skrze moje myšlenky emanuje, jako by stál přímo přede mnou. Ale nestojí. Není tu a nebyl tady ani v srpnu, i když mi slíbil, že přijde.

Sliboval mi toho tolik.

Znali jsme se od školky. Tahal mě za vlasy, na pískovišti mi bortil bábovičky a házel písek za krk. Ale pak zničehonic přestal a dělal to všem, kteří mi chtěli jakkoli ublížit. Trvalo to spoustu let, během kterých jsme se střídavě kamarádili, nesnášeli a ignorovali. Po té obrovské řadě nedorozumění a odloučení způsobených naší paličatostí jsme spolu konečně začali chodit.

Milovala jsem ho.

On miloval mě.

Představovala jsem si naši budoucnost několik let dopředu. Byla jsem zamilovaná holka, která věřila, že když na někoho čekala tak dlouho, nemůže se stát, aby o něj přišla.

A pak se to stalo.

Byl tak… nezodpovědný. Vždycky jsem to věděla, ale nevadilo mi to, dokud se to nezačalo týkat jeho přístupu ke mně. A když potom nepřišel na ten koncert, který pro mě byl tak důležitý, koncert, na kterém jsem ho tak moc potřebovala – rozhodla jsem se, že v té nejistotě už dál žít nedokážu. Tehdy to skončilo.

Zakloním hlavu a opřu se o zeď. Šatna je vydýchaná a není tu žádné okno, které bych mohla otevřít, dusím se zatuchlým vzduchem i vlastními vzpomínkami a strachy.

Představuju si, že přijdu na pódium a on tam bude někde sedět. Nebo stát. Bude mít kytku v ruce, přeruší celý koncert, vletí na jeviště, políbí mě, řekne, že mě miluje, a celé mi to vysvětlí.

Povzdechnu si. Je to idea, kterou jsem v hlavě nosila několik měsíců, upínala se k ní vždycky, když se mi po něm začalo stýskat, a strašně doufala, že se jednou promění ve skutečnost. Jenže měsíce plynuly, Damián nic takového neudělal a moje naděje, že se to doopravdy stane, se postupně začala měnit v odevzdané smíření s tím, že je prostě konec.

Přesto tu představu pořád nosím v sobě. Kdybych ji měla vyhnat, musela bych definitivně vyhnat i svoje city k Damiánovi, a na to rozhodně nejsem připravená. Miluju ho. Pořád ho miluju. Ale snažím se milovat i sebe a to, co udělal, už jsem mu prostě nemohla jen tak odpustit. Věděla jsem, že už bych mu nedokázala věřit, že to znovu neudělá. Bála bych se. Bez přestávky. To by nás zničilo oba.

Když vcházím na pódium, v rukou držím svoje housle a smyčec a v hlavě obraz jeho tváře. Rozhlížím se po publiku, ale nikde ho nevidím. Stejně jako na všech těch koncertech předtím během celého podzimu.

Vždycky jsem ho hledala, a nikdy nepřišel.

Přesto vím, že po něm budu pátrat i příště.

Začneme hrát. Soustředím se na hudbu, na noty, na tóny a svou úlohu ve skladbách, jsem vyrovnaná, usměrněná, melodie mě drží v klidu. Všechno probíhá jako vždycky.

Pak prásknou dveře. A on doopravdy přijde.

Jako bych příliš dlouho koukala do zrcadla a začala mít pocit, že se moje tvář mění, jako bych šla tmou a bála se, že tam nejsem sama, jako bych se moc dlouho dívala do kouta a představovala si, že se tam někdo krčí. Je to tak, že? Tak dlouho jsem na něj myslela, až se moje oči rozhodly přestat vnímat realitu a vykouzlily ho? Aby mě potěšily? Aby mě rozhodily?

V ruce nemá kytku, je tu pozdě, neusmívá se, nevběhne na pódium, nepolíbí mě, neřekne mi, že mě miluje, jenom stojí vzadu. Nestalo se to podle mých představ, stalo se to podle Damiánových měřítek, a díky tomu si jsem schopná postupně přiznat, že je to pravda. Že je to nepopiratelně on.

Opírá se o zeď a dívá se na mě, přestává se mračit, konečně se usmívá. Vyhýbám se očnímu kontaktu, protože vím, že ten by mě položil. Uvnitř mě začíná bublat nadšení způsobené něčím jiným než hudbou, a když dohrajeme a já vstávám a klaním se, zářím, protože nechápu, že se to doopravdy stalo. Že je doopravdy tady. Čert vem, že nepřišel tak, jak jsem si přála, tohle je lepší, protože je to skutečné.

Jenže hned potom mě zas dožene realita. Pořád mě bolí to, co udělal. Pořád mu nevěřím. Pořád mám strach.

A pořád nic nevysvětlil.

„Byla jsi úžasná, včelko moje!“ Babička se na mě vrhne a nenechá mě se vůbec vzpamatovat. Rodiče mi strkají do rukou kytici a gratulují mi, říkají, že jsem byla skvělá, máma mě objímá, a když mě pustí, konečně ho vidím přímo před sebou.

„Damiáne,“ vydechne mamka překvapeně.

„Eeh, bylo to fakt skvělý. Ten koncert.“ Vypadá, jako by si nebyl jistý, co tady vlastně dělá.

„Díky.“ Cítím toho v sobě tolik a všechno spolu bojuje, což mě mate, a nejsem kvůli tomu nějak schopná cokoli vypudit na povrch.

Stojíme v tichu, zatímco všude okolo nás je hluk a rozruch. Nikdo neví, co má říct. Měla bych odejít? Nechat ho tady, dokázat mu, že už jsem se přes něj dostala a že nemá šanci, i když sama moc dobře vím, že to vlastně vůbec není pravda?

Ne. Tak dlouho jsem si to představovala. Přece neuteču teď, když se to doopravdy děje.

„Šarlot, já –“

„Počkej,“ přeruším ho a kyticí kopretin ve svých rukách ho nasměruju, aby mě následoval. Trochu se klepu. Emoce udržované uvnitř se postupně lámou a vystrkují střepy skrze mou kůži.

Vedu ho do šatny. Zatím tam nikdo není, jen poházené boty a háčky, na kterých visí kabáty. A já jsem zmatená, překvapená, vyděšená i potěšená, ale taky vzteklá, protože to trvalo tak dlouho, protože moje představa nezvažovala to, že se to opravdu odehraje, a teď nechápu, co si Damián vlastně myslí, že se stane.

„Co to má být?“ vyjedu proto útočněji, než jsem zamýšlela.

„Co myslíš?“ Ačkoli se ptá, netváří se zmateně. Je mi jasné, že přesně ví, co myslím.

To mi ovšem nezabrání mu to vysvětlit. „To, že jsi tady. Proč jsi přišel? Jak jsi vůbec věděl, že nějakej koncert mám?“

Pousměje se. „Co myslíš?“

Ztěžka polknu. Co když si ze mě dělá legraci? Co když to je jenom hloupý vtípek, pitomá sázka?

Nebylo by to poprvé…

„Jestli je tohle nějaká hra, jestli si myslíš, že to je vtipný, když se po čtyřech měsících, kdy jsi na mě skoro nepromluvil, objevíš a…“

Vidím, že to pochopil. Že se musí přestat nevinně usmívat a zkoušet to celé obrátit na mě. Že se musí snažit on, nebo to celé bude zbytečné. Vždyť o to vlastně celou dobu jde.

Konečně se začne tvářit vážně. Nakrčí obočí a povzdechne si. „Není to žádná hra. Já to chci napravit, Šarlot, opravdu. Chci napravit to, co jsem před půl rokem pokazil.“

A já se najednou cítím vyčerpaná, protože nechápu, jak by to mohl napravit. Představa je krásná věc, ale ve chvíli, kdy se stala realitou, si uvědomuju její neuskutečnitelnost. Šeptám. Nemám sílu. Navíc to, že to říkám, moc bolí. „Damiáne, prosím. Tohle je přece za námi. Náš vztah… už je to za námi, já nemám sílu to s tebou všechno znova zažívat.“

Zavrtí hlavou. „Já nechci, aby to bylo za náma.“

„Nejde o to, co ty chceš.“

„Buď ke mně upřímná a řekni mi, že ty nechceš.“

Představa. Krásná představa.

„Nejde ani o to, co chci já!“

„Ale jo, Šarlot, o nic jinýho nejde.“ Přistoupí blíž. Nemůžu se hnout. „Vím, že jsem ti ublížil. A je spousta věcí, o kterejch si musíme promluvit, spousta věcí, který ti musím vysvětlit, a spousta věcí, který spolu budeme muset řešit. Ale nejdůležitější teď je… co chceš ty?“

Co jsem si vlastně představovala, že se stane potom, co se objeví? Jak by probíhal náš rozhovor? Jak bychom to celé vyřešili?

Nijak. Protože to byl sen, který jsem nemusela domýšlet. Protože se to nikdy nemělo stát.

Zavrtím hlavou. Po tváři mi steče slza. „Tím, že přijdeš na můj koncert se čtyřměsíčním zpožděním –“

„Znáš mě. Vždycky chodím pozdě.“

Nevěřícně se zasměju. Vtipkuje. I teď. „Ty jsi někdy takový idiot, Damiáne.“

„Já se budu snažit. Budu s tebou mluvit. To je to, co jsem ti přišel říct – už to nebude jako předtím.“

„Nestačí mi to jenom slíbit. Musíš mi to dokázat.“

„Já vím.“

Moje nohy už nejsou paralyzované. Přibližuju se k němu. Najednou v sobě cítím odhodlání. „Já už se sebou nenechám zametat, Damiáne. Nebudu ti trpět, že rušíš každý třetí rande, nebudu žít ve strachu z toho, co se ti stalo, když mi zase dva dny neodepisuješ.“

„Nebudeš,“ ujistí mě.

Zastavím se. Podívám se mu do očí. Hledám v nich stopy po neupřímnosti, pátrám po čemkoli, co by mě mělo varovat, ale jediné, co vidím, je, že to všechno myslí vážně.

Tiše stojí, nehybně a klidně. Čeká, jak se rozhodnu.

Teprve až když se k němu prudce nakloním, mi vyrazí naproti. Naše rty se dotknou. Setkají se jako dva přátelé, kteří se dlouho neviděli, ale vlastně se mezi nimi za tu dobu nic nezměnilo. Pořád tu jsou pro sebe. Pořád se mají rádi.

Líbat Damiána je jako vrátit se domů. A tím nemyslím fyzický dům, kde bydlím, domov, ve kterém vyrůstám, ale metaforický prostor, který jsem si v myšlenkách postavila jenom pro sebe a pro něj a pro to, o čem jsem doufala, že spolu jednou zažijeme.

Ale pak přijde obrovský vítr a se vším zatřese. Přinese s sebou obavy. Úzkost.

Odtáhnu se od něj.

Pořád nic nevysvětlil.

Mlčím a on to pochopí. Ví, že dál už čekat nemůže. Přišel sem kvůli tomu, aby mi to řekl – a teď je ten čas.

Zhluboka se nadechne. Vidím na něm, že se nepatrně třese.

Chytím ho za ruku. A on začne mluvit.

První část – Křídla

1

Šarlota

Sedím ve svém pokoji a točím se na židli. Postel s povlečením plným kopretin, fialové závěsy, pruhovaný koberec, ušák topící se pod polštáři, to všechno se okolo mě motá, a čím rychleji se odrážím od desky stolu, tím usilovněji se do sebe všechny barvy vpíjí a vytváří jeden ucelený, rozmazaný obraz. Představuju si, že kolem mě sviští vítr, že se budu točit tak dlouho, až židle vzlétne a odletím s ní někam pryč.

V hlavě si mezi vším skučením fujavice pořád dokola a dokola opakuju to, co mezi mnou a Damiánem zaznělo třiadvacátého prosince večer. Hned po mém koncertu, na který přišel, ačkoli ho nikdo nečekal. Stalo se to před dvěma dny, a já se cítím, jako by od té chvíle uběhly dvě vteřiny a dvacet let zároveň, jakýkoli směšný, neuvěřitelný časový údaj, jen ne ten, který to je doopravdy.

Jako dunivé údery bubnů jsme si vyměňovali krátké, úsečné věty, které znamenaly strašně moc. Oba jsme totiž věděli, že ta chvíle, to, jak se k celé situaci postavíme, rozhodne o tom, jestli ještě máme šanci.

„Umřela mi máma. Proto jsem nepřišel.“

Jeho slova se šatnou rozezněla jako začátek nějaké písně, nebo možná spíš její konec, příliš tichý, a přece jsem věděla, co říká, přece mi to bylo jasné, přece mě to zasáhlo, protože jsem toho s ním už tolik zažila. On sám se pečlivě snažil skrývat rozrušení a celé mi to vypověděl s kamennou tváří, jako by nemluvil o ničem větším než o tom, že mu ujel autobus. Jedinou stopu po strachu jsem zaznamenala na jeho řasách, od přírody černých a dlouhých, s tendencí až příliš často padat do očí. Třásly se nepřirozeně rychle. Jinak ale připomínal perfektní sochu antického padoucha, s mramorovou pletí a hlubokým pohledem a vším ostatním.

Na konci jsem vypadala zlomeněji než on.

Uvnitř jsme se ale lámali se stejnou intenzitou už dlouho oba.

V tu chvíli mě to zničilo. Chtěla jsem ho obejmout, hladit ho po vlasech, šeptat mu do ucha, jak moc mě mrzí, že jsem ho v tom nechala, že jsem ho nevyslechla, že jsem mu nedala možnost mi to vysvětlit už tehdy a odsoudila ho, když jsem ho měla milovat a být tam pro něj tak, jako tu on i s tím svým nezodpovědným přístupem nakonec vždycky byl pro mě.

Držel mě v náruči, když jsem se cítila přehlcená celým světem, zatímco on jediný mi byl schopný svým dotekem a svou přítomností pomoct začít znovu klidně dýchat.

Chtěla jsem to stejné dělat pro něj. Myslela jsem si, že jsem to pro něj dělala.

Spletla jsem se.

Potom, co jsem se všechno dozvěděla, jsem mu řekla, že potřebuju čas. Že potřebuju chvíli na rozmyšlenou. Nevím, o čem jsem chtěla přemýšlet; možná jsem se cítila tak moc provinile, že jsem tomu nedokázala dál čelit, možná jsem se mu jenom snažila dát příležitost si to ještě rozmyslet a napsat mi: Nemá to smysl. Je to s tebou moc složitý. Serem na to.

Doufala jsem, že to neudělá, a stejně jsem tomu nebyla schopná úplně uvěřit. Tomu, že to nebude chtít vzdát hned na začátku nebo že se se skloněnou hlavou… nerozhodne všechno sabotovat.

Nenapsal mi to. A já mu po těch dvou dnech zavolala. Ve chvíli, kdy se ozval, kdy jsem uslyšela jeho hlas, který zněl naprosto stejně jako kdykoli předtím, když mezi námi neexistovala ta obrovská propast posledních několika měsíců, jsem se rozbrečela.

Vyděsilo ho to. „Co se proboha děje?“

„Nepotřebuju čas,“ skučela jsem do mobilu, „potřebuju, abys mi věřil. Nechci, aby sis myslel, že mi něco nemůžeš říct.“

„Dobře,“ odpovídal trochu bez dechu.

„Potřebuju, abys mi věřil,“ mumlala jsem tak dlouho, než mi řekl, ať jdu ke dveřím.

Přišel za mnou. Otevřela jsem mu, vrhla se na něj, chytila ho kolem ramen a objala ho.

„Omlouvám se,“ zašeptala jsem.

Neviděla jsem mu v tu chvíli do obličeje. Trochu mě to mrzelo. Chtěla jsem se mu podívat do tváře a vidět, na co myslí, ale podle toho, jak pevně mě k sobě přitiskl, jsem to poznala i bez očí.

Šli jsme do pokoje a já znova říkala, že mě to mrzí a že chci, aby mi věřil, a přitom jsem si namlouvala, že mu nepotřebuju říct nic dalšího. Nic o tom strachu, který mě ovládá, kdykoli na něj pomyslím, nic o tom, že mu taky strašně moc potřebuju věřit, abych se toho strachu zbavila, a nevím, jestli to dokážu.

Přišla jsem si jako špatně naladěná struna a přijdu si tak pořád. Některé mé žíly jsou až podivně napnuté, jiné jako by se jen tak houpaly tam a zpátky uvnitř mých paží. Přepadne mě z toho husí kůže a zvedne se mi žaludek.

Zastavím točící se židli, židli, která neuletěla, židli, která je stále na svém místě na koberci u psacího stolu. Vstanu z ní a ve vteřině spadnu na zem, protože se mi zamotá hlava. Natluču si loket a koleno.

Ležím tam a pořád dokola si představuju, že mi napíše nebo zavolá, že sem přijde, bude se tvářit trochu rozpačitě, protože mu bude nepříjemné to říct. Ale pak to řekne. Nevím, co jsem si vlastně myslel. Vždyť se k sobě vůbec nehodíme. Nemám na to řešit tvoje problémy.

Nechci si to představovat. Nechci ani chvíli žít v tom, že by se to mohlo stát. Ale ty představy se stanou až moc živými a naplní mi ústa i uši, zalepí mi oči, nechtějí mi dát pokoj.

Hodiny. Na noc je dávám za dveře, ale přes den mě jejich tikot uklidňuje. S každým jedním posunem vteřinové ručičky se před sebe snažím předkládat to, co je pravda, a zbavovat se všeho, čeho se bojím. Co není skutečné, ale je v mojí hlavě.

Tik.

Damián tehdy nepřišel proto, že mu zemřela máma.

Tak.

Nebylo to kvůli tomu, že by mu na mně nezáleželo.

Tik.

Miluje mě.

Tak.

Nechce mi ublížit.

Tik.

Zhluboka se nadechnu.

„Dobře,“ vydechnu pomalu, „dobře. Všechno je v pohodě.“

Chci na to přestat myslet, a tak se rozhodnu zaměstnat prací. Zapnu mobil. Prst mi automaticky spěchá k místu, kde mám ikonku Spotify. Dostanu se dovnitř a vyhledám si Grade 2. Písničky mi při učení pomáhají trochu odhlučnit moje vlastní myšlenky, které mě jinak nepřestávají sžírat, a úplně nejlíp na mě funguje punk. Prvotní kakofonie se v uších člověka, který ví, co v ní má hledat, promění v naprosto perfektně naplánovaný chaos a moje hlava aspoň na chvíli sklapne.

Proto miluju punkovou hudbu a punkové koncerty. Ten adrenalin z lidí okolo, ze zpívání pod pódiem. Repráky v revoltě proti tomu, co nechci vnímat. Na chvíli neslyším všechny ty pochyby o sobě samé, protože je vytlačí něco lepšího.

Hlasitost nastavím na tu nejvyšší a otevřu atlas. Nudné vyznačování řek a hor, o kterých jsem v životě neslyšela, na špatně vytisknuté mapě mě začne rozčilovat ještě předtím, než se dostanu k druhému řádku pojmů.

Zezdola slyším hluk. Táta asi zase zapomněl vypnout troubu a nějaký svůj pečicí pokus upálil zaživa.

Strčím sluchátka z jedné strany do mobilu a z druhé do uší, abych se lépe odhlučnila.

Propiskou ťukám do desky stolu. Odškrtávám si úkoly jeden za druhým, některé jsou krátké, jen pár cvičení v pracovních sešitech, po pár hodinách mě ale začne píchat na prsou a moje dýchání se změní na nepravidelné a úzkostně zběsilé.

Všechno zaklapnu. Otevřu dveře svého pokoje a vyběhnu na chodbu. Do bosých nohou mě zastudí skleněná podlaha, přes niž jde vidět do dolního patra. Jako malou mě vždycky děsila. Díky tomu chladu si ale uvědomím, že nemám ponožky. Kymácivě se vrátím ke komodě a natáhnu na sebe první, které najdu, vrhnu se ke schodům a narazím na babičku zrovna pokládající kabát na věšák. Šedé kudrlinky pořád zčásti zakrývá květovaný baret, ale místo venkovních bot už má svoje chlupaté bačkory. Její tvář se přede mnou rozplývá v imaginární mlze, protože jsem zapomněla mrkat.

„Jdu se projít,“ vydechnu směrem k ní, zatímco se ve snaze působit co nejvyrovnaněji dostanu k botníku.

„Loty?“ Babička si klekne vedle mě. Zrovna zapínám kozačku na levé noze, zip pustím v půlce a ruka mi bezvládně spadne k zemi. „Je všechno v pořádku?“

Zhluboka se nadechnu. Dopnu zapínaní. „Jenom potřebuju na vzduch.“

Ustaraně nakrčí obočí. Vím to. Že poznala, že všechno v pořádku rozhodně není. Ale taky vím, že je jí jasné, že o tom teď nemůžu mluvit. Potřebuju dýchat pryč od všeho, co mě rozrušilo. Proto řekne jenom: „Zavřu za tebou.“ A mně to v tuhle chvíli uleví víc než cokoli jiného, co říct mohla.

Promluvit si s ní budu moct potom. Až to dokážu.

Venku mě do tváří jako rána pěstí udeří chladný prosincový vzduch. Zavřu oči a pokusím se povrchní, přerývavé dýchání, které nade mnou opět převzalo nadvládu, porazit jedním hlubokým nádechem.

Tohle se mi občas stává. Neznám míru. Zaberu se do školy a mám pocit, že jsem toho pořád neudělala dost, až mi tělo v určitou chvíli zakáže pokračovat. Většinou s ním bojuju, protože chci pracovat dál, chci udělat úplně všechno, co vůbec jde, ale jsou chvíle jako tahle, kdy to prostě přemoct nejde.

Naše předzahrádka je plná zetlelého listí, které se schovávalo pod roztávajícím sněhem. Ignoruju kamennou stezku vedoucí až k chodníku, jdu trávou a každé zaboření kozačky do rozbahněné země mě víc a víc uklidňuje. Musím kvůli tomu totiž jít pomaleji. Dýchat pomaleji. Myslet pomaleji.

Když konečně stojím na dlažebních kostkách a nic mě nebrzdí v tom, abych se rozlétla kupředu, doufám, že mi v tom zabrání aspoň představa podpatků mých bot zapadlých v rozbahněné zemi.

2

Damián

Basketbalovej míč letí rychlostí zhruba osmdesát čtyři metrů za sekundu. Je to jeden z těch drobnejch faktů, o kterejch se mi Rob čas od času zmíní a já si je bůhvíproč zapamatuju. Ve chvíli, kdy mi letí přímo do obličeje, ale o jeho rychlosti nepřemýšlím. Než si to stihnu uvědomit, odrazí se mi od nosu a spadne na zem.

Robert přede mnou skáče v černejch termo legínách, za který se mu směju, a oranžovejch šortkách. I když vím, že v tom zákonitě zima být nemůže, protože je to oblečení uzpůsobený na chladný počasí, stejně se mi tomu nějak nechce věřit. Je prosinec, skoro leden, kosa jak v prdeli, nosit legíny a kraťasy prostě není normální.

„Postřeh,“ zazubí se.

„No počkej,“ zavrčím a chci se shýbnout pro míč, ale jsem moc pomalej, a než se k němu dostanu, Rob už ho drží v rukách. „Možná jsi měl posledních pár let v těláku cvičit, a ne se schovávat za žíněnkama v nářaďovně.“

„Ještě bych se přestal při běhu zadejchávat, a co bysme si pak počali. Rovnováha vesmíru by se zničila.“

Robert zavrtí hlavou a začne driblovat směrem k basketbalovýmu koši.

Byli jsme nejlepší kámoši delší dobu, než si jsem schopnej spolehlivě pamatovat. Po tom koncertu jsem myslel, že jsem o něj definitivně přišel – stejně jako o Šarlot. Protože předpokládal, že jsem nedorazil kvůli tomu, že jsem kokot a vysral jsem se na to. Chtěl se Šarlot zastat, je to i jeho kamarádka, a tak na mě začal křičet, a já se rozhodl mu nic nevysvětlit. Měl jsem v sobě moc pýchy na to, abych se začal obhajovat a čekal na jeho mravokárnej rozsudek.

A tak jsem přišel o všechny kamarády. Protože jsem se bál jim říct promiň, umřela mi máma.

Pak se objevila Cilka, která na tom byla stejně jako já. Uzavřela se před světem, s nikým nemluvila, a i když ani jeden z nás nechtěl, nějak se nám díky tomu podařilo spřátelit. S její pomocí jsem našel odvahu vyklopit Šarlot pravdu. A když už jsem to dokázal, řekl jsem to i svýmu nejlepšímu kamarádovi, zatímco jsem mu do rukou cpal nechutný tofu, co nám zbylo od večeře.

Díky Cilce se mi oba vrátili. Šarlot si ji nikdy úplně neoblíbila, ale Robertovi přirostla k srdci až moc.

„Něcos mi slíbil, Robe!“ křiknu na něj, než stihne odběhnout úplně.

Zastaví se a otočí se. Nasadí naoko nechápavej kukuč.

„Nezapomněl jsem na to.“ Udělám pár kroků blíž a přestanu se smát. „Co ty a Cilka?“

Robert se k Cilce upnul prakticky ode dne, kdy nastoupila k nám do třídy. Celkem se mu to nabízelo. Nastěhovala se totiž doslova do bytu naproti němu. Klidně mohli každý ráno chodit spolu do školy a postupně se sbližovat, ale Cilka neměla náladu na dvoumetrovýho habána, kterej se nahlas směje a nikdy nezavře pusu. Neměla náladu na nikoho. Chtěla od lidí pokoj, chtěla být radši navždycky sama, než aby jí někdo znova ublížil – stejně jako v tu dobu já.

A přesně tohle Robert poznal. Asi proto se jí nakonec dostal pod kůži. Nejspíš vycítila, že Rob ji nechce ani potupit, ani využít. Chtěl ji poznat, chtěl se spřátelit. Trvalo to, ale postupně se rozhodla mu to dovolit.

Když jsem se za ním o Štědrým dnu vydal, abych mu vysvětlil veškerý svoje chování za uplynulý dva měsíce, načapal jsem je, jak si téměř dávali pusu. Skoro mě mrzí, že jsem je vyrušil. Nemyslím si, že by se k tomu ani jeden z nich v nejbližší době dokázal znova odhodlat.

Rob drží v podpaží míč a pomalu se courá ke mně. „Co by mělo být?“

„Ty seš takovej kokot,“ zašklebím se a vyhoupnu se na vršek plotu, kam se chci posadit, jako by mi nedocházelo, že to asi nepůjde. Spadnu a zase se jenom opřu. „Myslíš si, že to nejde vidět? Že to můžeš jen tak zatajovat potom, cos mi nedávno tak otcovsky vyčinil, že se ti musím se vším svěřovat?“

Odmlčí se. „Neříkal jsem úplně se vším,“ dostane ze sebe nakonec. „Co pouštíš do záchodový mísy, vědět nepotřebuju.“

Odlepím se od plotu a několika kroky jsem u něj. Chytím ho kolem krku a pověsím se na něj. „A já už si říkal, že ti to budu každý ráno posílat spolu s číslem Bristolský škály hoven.“

Robert do mě strčí a rozchechtá se. „Vykašli se na gympl a přidej se k cirkusu. To by ti šlo.“ Odmlčí se. „Nevím, jak to mezi náma je.“ Rezignovaně vydechne a pustí míč jen tak vedle sebe na zem. „Líbí se mi? Asi jo. Ale nechci ji vyděsit. Prošla si hnusnýma věcma a já na ni nebudu v žádným případě tlačit. Chci být hlavně její kamarád. A pokud bude někdy připravená jít se mnou dál a pokud bude vůbec chtít se mnou jít dál… budu tady pro ni.“

Uculím se na něj. „No to je rozkošný, kamaráde, opravdu.“

„Ty seš blb.“ Vypadá fakt trochu ublíženě.

„Ježíš. Já si z tebe přece nedělám prdel. Fakt je to hezký, jak o ní mluvíš.“

„Hm,“ zamručí nevěřícně. „Opovaž se jí to říct.“

„Mlčím jako hrobník.“

„Jako hrob.“

Zakoulím očima. „No jo, pořád.“

Hodí po mně míč jako další pokus, abych si s ním zahrál basket. „Přece mě fakt nenecháš hrát samotnýho, že ne?“

Vstanu, předběhnu ho, otočím se jeho směrem. On stojí zády k ulici, za náma se rozprostírá zbytek parku: dětský prolízačky, lavičky a tak. Hodím po něm míč zpátky. „Nechám. Já nehraju basket.“

Strčím ruce do kapes a prstem nahmatám díru, se kterou jsem pořád nebyl schopnej se vypořádat a ona se v průběhu mojí netečnosti zvětšila na rozměry mojí pěsti. Vtom si všimnu zrzavejch copů v dálce.

Najednou jsme na hřišti ve školce. Na kraji pískoviště sedí holka, copy jí končí těsně pod ramenama. Naberu do bábovičky písek a hodím jí to za tričko. Otočí se na mě, copy mě při tom švihnou do tváře.

Jsme na školním hřišti předtím, než ho předělali. Třetí, možná čtvrtá třída. Ta stejná holka s copama sedí u kraje, kde jsou nasypaný kameny, zatímco ostatní si v rámci tehdejší oblíbený hry šlapou po nohách. Podává Robovi kamínky a ten je pokládá vedle sebe. Jdu za nima. Křiknu na ni a ona se lekne, otočí se, jsem moc blízko, copy končící někde u lopatek mě trefí do obličeje.

Jsme na hřišti, který voní novotou. Máme novou učitelku, přišli jsme sem z jiný budovy, rozházeli nás do jinejch tříd, ale já a ta copatá holka jsme pořád spolu. Je mi to k ničemu. Už za ní nemůžu přijít a zeptat se, co dělá, protože už nejsme kamarádi. Robert je pryč a my dva jsme bez něj od sebe postupně odrostli. Můžu jít a zezadu do ní žďuchnout. Otočí se, švihne mě při tom copama, před chvílí ještě klidně ležícíma v půlce jejích žeber, a rozeběhne se směrem k tělocvikářce.

Jsme na jedný půlce hřiště a holky na tý druhý skáčou přes švihadlo. Když jdeme do šaten, jedno švihadlo chytím a švihnu s ním Šarlot přes zadek – místo toho, aby mě svýma copama švihla ona. Vyrostly jí až do pasu, kdyby mě s nimi trefila, pěkně by to bolelo. Než se vzpamatuju, vlepí mi facku.

Jsem na hřišti. Už mi nejsou čtyři, ani deset, ani dvanáct, ani čtrnáct. Je mi sedmnáct a Šarlotiny copy jsou dost daleko na to, aby se mě mohly dotknout.

Otočí se.

Všimne si mě.

Usměje se.

Chci udělat to stejný, ale mám pocit, že moje pusa na úsměvy není stavěná. Koutky se mi vždycky stočí dolů nehledě na to, jak šťastnej ve skutečnosti jsem.

Otevře branku na hřiště. Rob se otočí za zvukem a konečně si jí všimne. Rozjařeně jí zamává a s míčem pod paží přiběhne blíž k nám.

„To je mi ale náhoda.“ Šarlot se opře o plot vedle mě. Mám pocit, že se trochu klepe, ale sotva se na to začnu soustředit, je to pryč. „Lekce basketbalu?“

„Nedobrovolná lekce basketbalu,“ opravím ji.

„Co by za to jiní dali,“ zakroutí Robert hlavou a odfrkne si. „A tadyten si toho vůbec neváží.“

Všimnu si, že u plotu postává partička malejch kluků, co se asi stydí jít na hřiště, když tady zacláníme my. Šarlot se odlepí od plotu a zavelí k odchodu, abychom jim uvolnili místo. Vyrazíme. Rob jde pozadu, aby na mě se Šarlot viděl, a zatímco divoce gestikuluje s míčem v ruce, vykládá nám o tom, jak Lukáš, jeho mladší brácha, ráno polil koberec mlíkem a potom se s Robem hádal, když mu nechtěl dovolit to usušit, protože doufal, že z toho vyroste mlíkovník.

„Měl bys ho trochu vzdělat v biologii,“ podotknu suše ve stejný chvíli, kdy Šarlot prohlásí, že je to rozkošný.

Jen tak se potloukáme ulicema a je mi zima, takže svou pravou ruku strčím do Šarlotiny rukavice.

„Hej! Nos si vlastní!“ zavýskne, ale když se ruku pokusím vytáhnout, zatahá mě za prst, abych to nedělal.

Připomíná mi to chvíle, kdy jsme spolu my tři trávili prakticky všechen volnej čas, když jsme ještě byli děti. Tehdy mezi náma nebylo žádný napětí kvůli tomu, že by se někdo zamiloval do někoho jinýho, neměli jsme za sebou měsíce a roky, kdy jsme se nebavili a nesnášeli, prostě jsme chodili ven a… byli. Hráli jsme si spolu na čaroděje a s barbínama a já si neuměl představit, že by Šarlot nebyla moje kamarádka, až do chvíle, kdy jsem si uvědomil, že jsem ji ztratil.

Pevně ji stisknu. Jenom abych si připomněl, že je to pryč.

Že je zase se mnou.

Že všechno bude dobrý.

3

Šarlota

Sotva se s námi Rob rozloučí, živý rozhovor plný smíchu, který jsme ještě před chvílí vedli, zmizí a nahradí ho ticho hutné jako pudink. Není to trapné, jenom tíživé. A ne kvůli tomu tichu jako takovému, spíše kvůli myšlenkám, které mě vzhledem k absenci slov pronesených nahlas napadají.

Myslím na dobu, kdy jsme byli kamarádi. Na dobu, která byla krásná. Bezstarostná. Milá. Jenže netrvala napořád.

Skončila.

V průběhu našeho dospívání se stala spousta věcí, která naším přátelstvím zamávala, ale ten rozchod naši trojici pohřbil. Nevěřila jsem, že dokážeme vstát z mrtvých, ale vypadá to, že by se to třeba podařit mohlo. Možná. Jsem moc vystrašená tím, co všechno by se taky mohlo pokazit, a nechci to zakřiknout, takže naše obnovené kamarádství nehodlám brát jako hotovou věc.

„Na co myslíš?“ vyruší mě Damián a nalije tím do pudinku trochu mléka. Všimnu si, že začalo jemně sněžit. Byla jsem tak mimo, že jsem si ani neuvědomila, jak daleko jsme zatím došli. Zrovna jdeme kolem zahradnictví pana Nováka, které je na křižovatce u naší ulice.

Ačkoli zahradnictví je možná až příliš vznešený pojem. Prostě si jeden náš soused vyspravoval ne zrovna převeliký skleník a teď v něm pěstuje saláty a rajčata. Na zahradě má kytky a ty prodává. Navíc je hrozně lehké se tam vloupat. Což vím z vlastní zkušenosti. Damián mě k tomu donutil asi tak patnáctkrát. Samozřejmě že ne kvůli loupežné činnosti, jenom je tam hezky a soukromí, protože, no, pan Novák dvakrát velké tržby nemá.

Pokrčím rameny. „Na Roba. Na to, jaký to bylo dřív.“

„Taky jsem o tom přemýšlel. Poslední dobou i teď. Hodně často. Cilka nikdy nechápala, jak jsme se vůbec mohli tak rozdělit, když jsem jí říkal o tom, jací jsme byli kamarádi.“

Kousnu se zevnitř do rtu. Cilka.

Tenhle rozhovor nemá být o Cilce.

O Cilce, která se o Damiána starala ve chvíli, kdy já ne. O Cilce, která mi nikdy nic neudělala, a já ji nesnášela za to, že jsem ji viděla s ním, a pak jsem za to nesnášela sebe, ale stejně jsem si nemohla pomoct. Celou tu dobu nebyla nic víc než jeho kamarádka, ale i kdyby, měla na to plné právo a nebylo to nic, co by dělala mně natruc. Cilka mě neznala a netušila, co jsem s Damiánem budovala, nebyla moje kamarádka, nic mi nedlužila, takže cokoli by s ním chtěla mít, by nebylo špatně.

Bylo by snadné nemít ji kvůli tomu ráda. Je to snadné.

Ale správné?

Ne. Vím to.

Jenže ačkoli to vím, stejně nejsem schopná se zbavit těch střípků žárlivosti, které mě bodají do těla, když na ni pomyslím.

Trochu strnu, ale Damián si toho nevšimne. „Víš, hodně mi pomohla. V tom uvědomit si, o co jsem přišel. A že bych to měl chtít zpátky. Že bych pro to měl něco udělat.“

„Já bych ti v tom taky uměla pomoct. Kdyby ses nechal a byl ke mně upřímnej.“ Dodatek „tak jako k ní“ nechám jenom ve své hlavě. Dohání mě to k nepříčetnosti, když si uvědomím, že jí o své mámě řekl dřív než mně, i když ji znal tak krátce. A že bez ní bych teď vedle Damiána dost možná ani nestála.

Měla bych jí být vděčná. Ale vyvolává to ve mně strach z toho, jak velký vliv na něj vlastně měla. Jak moc je jiný než ten kluk, se kterým jsme se před půl rokem rozešli?

„Já vím. Asi jsem prostě potřeboval někoho třetího, aby mi ukázal, že odhánět od sebe všechny okolo není řešení.“

„Já to chápu, jenom mě to… mrzí.“ Mrzí mě, že jsem to nebyla já, kdo ti pomohl, mrzí mě, že jsem tu pro tebe nebyla, když jsi to potřeboval, mrzí mě, že to, co jsem měla dělat já, dělal někdo jiný. Někdo nový…

„Už je to za náma, jo?“ Ležérně mě chytí kolem ramen, přitáhne si mě na svou hruď tak jako vždycky, jako by to dělal včera a předevčírem a všechny ty dny, co jsme kolem sebe nervózně chodili a nevěděli, co si počít s tím, co jsme si nadrobili.

Zavrtím hlavou. Je to hloupé. Neřekl nic špatně. Vytáhnu mu ruku z kapsy a chytím ho za ni. „Neumrzneš?“

„Přežil jsem i horší věci,“ řekne a proplete svoje prsty s mými.

„Třeba když tě v zoo poplival velbloud?“ pokračuju a snažím se na svém obličeji udržet ustaraný výraz. Jde to těžko, když si na to vzpomenu. Damián vypadal tak šťastně, když se k tomu velbloudovi skláněl. A tak naštvaně, když na něj velbloud plivnul. Vzal si to fakt osobně.

Pevně mě stiskne. „Nepokoušej mě.“

„Nebo co? Plivneš na mě?“

Zazubí se. „To by se ti tak líbilo.“

„Jo. Po tom hrozně toužím. Plivání, to je moje. Nedokážu si představit nic, co by bylo víc sexy, Damiáne.“ Mluvím rychle a nadšeně a směju se, zatímco on jen pobaveně koulí očima a v potutelném úšklebku schovává všechno to, co je teď zbytečné dodávat.

„Damiáne?“ oslovím ho, najednou bez humorného podtónu.

Změnu v mém hlase zpozoruje okamžitě. „Ano?“

„Ještě jsme se nebavili o… ještě jsi mi neřekl, jak se cítíš. Víš, bez Hanky… a teď i bez mámy… Kdybys potřeboval…“

Jasně, jejich máma s nimi už dobrých pár Vánoc nestrávila, ale aspoň tehdy byla pořád naživu. Myšlenka, že i kdyby chtěla, už tam s nimi prostě být nemůže, musela tak moc bolet.

„To nic.“ Nadechne se a poškrábe se na tváři. Uvědomí si to. Že mě od sebe odhání, protože je mu nepříjemné o tom mluvit, ale že to není řešení. „Vlastně to není nic.“

„Jasně že není. Musí to být těžký.“

Roztřeseně pokývá hlavou. „Víš, na Štědrej den… Jako vždycky jsme předstírali, že se nic neděje, ale já… jsem nechtěl. Chtěl jsem slyšet, že je to sere stejně jako mě, že tam Hanka s mámou nejsou, že jsou z toho stejně zničený, ale oni jenom seděli v obýváku a dělali, že se nic neděje.“

Copak jsem se mohla Damiánovi divit, že neuměl komunikovat o svých problémech, když ho to neměl kdo naučit?

„Trápí se taky, Damiáne. Jenom to neumí dát najevo, ale ty… ty to můžeš říct mně, dobře?“

Svírá se mi žaludek z toho, jak moc mě bolí ho vidět raněného. Když k sobě stahuje obočí a koutky úst se mu vlní směrem dolů. Jeho čelo se mění v pláň plnou dlouhých propadlin rámujících celý jeho povrch. Vypadá, jako by se měl každou chvíli rozbrečet, a já chci, aby pochopil, že si to může dovolit. Že může být zranitelný a že to může ukázat.

Obejmu ho. Cítím jeho pevný stisk kolem svého pasu a hlavy máme položené navzájem na ramenou toho druhého. Sněží na nás, Damián má na tváři mokro a je to možná sněhová vločka a možná slza, ale já se rozhodnu po tom v tuhle chvíli nepátrat.

~

Domů přijdu skoro za tmy a mnohem klidnější, než když jsem odpoledne odcházela. Už z chodby slyším smích z kuchyně a tátův hlučný hlas vykládající nějaký zážitek z práce.

„Co tři hodiny mi píše s novejma nápadama. A já se to snažím nějak zakomponovat do plánku, ale chce toho tolik, že se to tam jednak nevejde a jednak to taky nikdy nebude hotový, protože pořád nemá dost.“ Vytáhne ruce z mísy s nějakou směsí a opře se o linku. Bokem ruky se marně snaží zastrčit si pramínek zrzavých vlasů za ucho. Pak si všimne, že jsem doma, a usměje se na mě. „Ahoj, zlato!“

Mamka si všimne tátova zlobivého vlasu a vydá se mu na pomoc. „Lepší?“

Táta s plnou pusou něco zamručí.

Mamka se posadí zpátky ke stolu a zapne notebook. „Možná kdybys neměl pověst excentrického architekta, jehož dům vypadá jako vzorník všech možných kuriozit v bydlení, neměli by lidi pocit, že dokážeš splnit nemožné.“ Pak se otočí ke mně. „Večeře bude tak do hodinky, Lotko.“

Ušklíbnu se. Doopravdy mám pocit, že si táta na našem domě prostě zkoušel, co všechno se dá provést. Zatímco kuchyně spadá do definice rustikálního stylu s károvanými žlutými závěsy a bytelným dřevěným stolem, naše koupelna vypadá jako z pětihvězdičkového japonského hotelu a ložnice rodičů s celoskleněnou zdí s výhledem do zahrady mi v mé éře sledování Hry o trůny připadala jako cela v Orlím hnízdě.

„Ale to by přece byla škoda nemít takovou pověst, když to dokážu, ne?“ usměje se a umyje si ruce.

Nechám je v kuchyni a vydám se k babiččině ložnici. Spolu s mým pokojem je to jediná další místnost nedotčená tátou, takže vypadá úplně obyčejně. Babička sedí na posteli s jednoduchým květinovým povlečením, naproti které je komoda s malou televizí a DVDčkem, a vše obklopují žluté zdi plné mých příšerných obrázků.

„Tak už ses provětrala?“ přivítá mě a poklepe vedle sebe, abych se posadila.

Přitakám. „Už je to lepší.“

„Co se stalo?“

„Nic výjimečnýho. Přehnala jsem to s učením.“

„Poslední dobou to přeháníš často.“ Nakrčí čelo a prohloubí tím všechny vrásky.

Pokrčím rameny. „Je toho taky víc a víc.“ Chytnu se včelky na svém krku a podívám se na fotku v rámečku na babiččině nočním stolku. Pózuje na ní s dědou někde u moře, vlasy jim oběma vlají ve větru a usmívají se. „Už je to dobrý, opravdu.“ Skulím se do klubíčka a pod hlavu si strčím její polštář. „Povíš mi něco?“

„A co bys chtěla slyšet?“

Zakřením se. „Však víš.“

„Neznáš to už náhodou nazpaměť?“

„To ale přece nevadí.“ Příběhy o babičce a dědovi jsem hltala odmalička. Možná proto, že jsem dědu nikdy nepoznala a jenom díky nim jsem mohla objevovat, jaký člověk vlastně byl. Že babičku vždycky podporoval, obdivoval ji a nikdy si ani v nejmenším nemyslel, že by to, že spolu chodí, znamenalo, že ji vlastní. Vážil si babičky, jako by byla květina a on kluk, který leží na louce a dává pozor, aby ji nikdo neutrhnul. Aby mohla vyrůst tak vysoko, jak se odhodlá.

„Bylo mi dvanáct, končila škola a šli jsme se se třídou podívat na hrad za městem. Ten den svítilo sluníčko, bylo horko, a tak se nádvoří prohýbalo pod skupinkami desítek a desítek dětí ze spousty cizích škol. Seděly jsme s kamarádkami pod vrbou a povídaly jsme si. Potom po nás spolužák hodil míč a než nás učitelka zavolala na prohlídku, hráli jsme spolu vybíjenou. Bylo dost těžké netrefit při tom nikoho, kdo se naší hry neúčastnil, takže jsme spíš nevědomky přibírali další a další hráče. A potom, zrovna když už jsme byli v rytířském sále, jsem si sáhla na hruď a zjistila jsem, že jsem ztratila svůj řetízek.“

Instinktivně se ho dotknu. Stříbrného řetízku se včelkou, který mi babička na začátku loňského roku dala, protože věřila, že mi pomůže se vždycky rozhodnout dobře. Díky němu jsem začala chodit s Damiánem. Celý podzim jsem ho proklínala, protože se spletl, protože mi poradil špatně, protože jsem si kvůli němu strašně natloukla, protože to hrozně bolelo.

„Po prohlídce jsme se ho s kamarádkami snažily na nádvoří najít, ale čas ubíhal a musely jsme se vrátit do školy. Slíbily mi, že se tam se mnou další den vrátí a zkusíme to znova, i když jsem si nebyla jistá, jestli se nám to doopravdy podaří. Bála jsem se, že ho někdo zadupal do prachu nebo si ho prostě vzal. Ale řekla jsem si, že pokud se ke mně má vrátit… tak se vrátí.“

„A taky se vrátil,“ vydechnu zasněně.

„Odpoledne nám někdo zazvonil na dveře. Utíkala jsem otevřít, pořád rozmrzelá svou ztrátou, a najednou… tam stál kluk a mou včelku držel v ruce. Nechápavě jsem se na něj dívala. Jak ji našel? Jak věděl, že je moje? A jak zjistil, kde bydlím? Nikdy předtím jsem ho neviděla.“

Všimnu si, jak moc se babička usmívá. Z jejího pohledu jde vyčíst, jak moc ho pořád miluje.

„Podle toho, jak šokovaně jsem se dívala, nejspíš pochopil, že se mi všechny ty otázky honí hlavou. Řekl mi, že si mě všimnul, protože jsem po něm hodila míč. Prý ho trefil přímo do hlavy. Tehdy jsem si na něj vzpomněla. Místo toho, aby mi ho hodil zpátky, mi ho donesl a položil do rukou. ‚Nejsem dobrej na míčový hry. Ani na nic, co má co dělat s tělákem,‘ vysvětlil mi a usmál se na mě. Zapamatoval si, že se mi na krku třpytila včelka, a když jsme potom zmizeli a on se šel řadit ke své třídě, viděl ji na zemi.

Vzal ji a slíbil si, že mi ji vrátí, ale když potom spatřil moje spolužáky, mě už nikde neviděl. Místo toho se jich zeptal, kde bydlím. ‚Proč jsi ji prostě neposlal po nich?‘ zeptala jsem se ho. ‚Protože jsem ti ji chtěl vrátit sám,‘ odpověděl, usmál se ještě víc a já si od něj řetízek nechala připnout zpátky na krk.“

A tak se babička s dědou poznali. Svými činy sepsali můj úplně nejoblíbenější příběh o nich dvou. A i když jsem ho i spoustu dalších poslouchala ráda, protože jsem se toho o dědovi chtěla dozvědět víc, začala jsem si v tu chvíli uvědomovat, že ten pravý důvod, proč mě tolik baví, je, že v nich vidím důkaz o tom, že pravá láska doopravdy existuje.

V jednu chvíli jsem si strašně přála, abychom to byli já s Damiánem. Byly to naivní představy zamilované holky, moc děsivé, aby se o ně s kýmkoli podědila, ale občas, když jsem zavřela oči, jsem nás dva viděla, jak podobné příběhy vyprávíme dětským očkám, která na nás budou viset se stejnou nadějí, s jakou se já dívám na svou babičku.

„Mrzí mě, že jsem ho nikdy nepoznala,“ hlesnu.

Babička se na mě usměje. „Zbožňoval by tě. Jste si v mnoha ohledech… strašně podobní.“

„V jakých třeba?“

Zakření se. „Tu svou urputnost máš po něm. Vždycky pracoval, dokud pomalu nepadal námahou na zem. A nedal si to rozmluvit.“ Její výraz zjihne. „Taky byl milující a laskavý a vřelý a pro mě, pro tvého tátu a pro dalších pár lidí, které se rozhodl milovat, by udělal naprosto cokoli. Neznala jsem nikoho, kdo uměl milovat tak jako on.“

Občas přemýšlím, jak je vůbec možné, že je babička pořád schopná se smát. Nedokážu si představit, že bych ztratila někoho tak důležitého a mohla se upřímně usmívat. Jak dokázala tu díru v srdci zaplnit?

Možná že když člověk zestárne, vnímá ztráty jinak. Je na ně připravený.

Nebo možná že na ztrátu nemůže být připravený nikdo, dokud ji nezažije. Nezáleží na věku, na zkušenostech, na povaze; ztráty nás děsí a máme pocit, že nás ochromí tak moc, že se z toho nikdy neoklepeme, ale nakonec… budeme muset jít dál.

Jinak bychom kromě milované osoby ztratili i sami sebe.

(text pokračuje)

Pro více informací o knize koukněte na www.yactu.cz.