ukázka z e-knihy

Babičce Lidušce – chybíš mi.

K úspěšnému provedení zaklínadla jsou potřeba jen tři věci:

kousek Navu, který umožňuje komunikaci s jeho duchy,

přání, jež jim přikazujeme splnit,

a oběť hodná naší touhy.

Nemrtvá magie pro začátečníky

PROLOG

Akim

Akim Anslav se narodil, aby zemřel.

Když mladičký císař usedl na trůn, povídalo se, že je předurčen k velkým věcem. Lidé na něj hleděli s úžasem, věřili, že byl seslán na zem svatými sídlícími na nebesích. Jejich svět však nepotřeboval dalšího boha – potřeboval oběť. Magie mrtvých naučila smrtelníky platit za každý zázrak krví – a cenou za ukončení stoleté války byl právě život zimackého panovníka.

Akimovi bylo sedm, když byla předpovězena jeho vražda. Sudičky tehdy prorokovaly, že bude popraven mečem Vyvoleného hrdiny ještě před dovršením dvacátých prvních narozenin a pouze jeho smrt přinese mír konfliktem zbídačeným zemím.

Ta věštba se mu omotala kolem krku jako smyčka. Smyčka, která se s každým dalším rokem utahovala. V den jeho dvacátých narozenin už se na ní téměř dusil.

Budoucnost se dá změnit, přesvědčoval se Akim, zatímco shlížel na zhoubné vody Navu u svých nohou. Kdyby ho tak někdo viděl, mohl by si ho splést s dalším hlupákem pátrajícím po snadném léku na své problémy, s dalším monstrem, které přineslo mrtvým oběť výměnou za splnění magického přání. Avšak Akim odmítal podlehnout volání krveprolití – na dně podsvětního jezera leželo již příliš mnoho kostí vyhlazených nekonečným proudem. Tolik životů obětovaných pro touhy jiných.

Někde tam hluboko pod hladinou se skrývaly i ostatky Akimova otce – on by ale raději shořel, než aby je hledal.

A taky zlato. Obklopovalo Akima ze všech stran a pohltilo by celé jezero, kdyby pro ztracené duše Navu měly drahé kovy hodnotu, jenže přání zaplacená cennostmi byla málokdy splněna. Pouze čas od času vody vyvrhly medailonek se zmačkanou fotografií milovaného, dýku, která zabila svého majitele, nebo prsten symbolizující nenaplněný slib – to byly obětiny hodné magie. Tragédie tak bolavé, že přinášely moc.

Ve vzduchu se vznášel kovový pach a Akim byl rád, že se jezero topí v temnotě stínů. Jinak by totiž viděl rudé skvrny na kameni a cítil dotek smrti tak zřetelně jako tlukot vlastního srdce.

Krev mu stékala po prstech, studený vzduch mu svíral ramena, tělo vojáka před ním se nořilo hlouběji do vody. Netrvalo dlouho, než ty bledé, prázdné oči zcela zmizely pod hladinou. Pouze hněv drásající jeho hruď přetrval.

Proč jen dovolil, aby věci zašly tak daleko?

KAPITOLA PRVNÍ

Akim

Akim přejel bříškem palce po povrchu bílé šachové figurky. Někdo skleněnému střelci urazil okraj čepice a zanechal na jejím místě hranu tak ostrou, že se zarývala do kůže.

„Vaše Veličenstvo.“ Nesmělý hlas donutil Akima zvednout hlavu k mladíkovi na druhé straně stolu. „Jste na řadě.“ Váhavě se usmál a ruce si složil v klíně.

Zatímco se Akim pohodlně rozvaloval ve svém křesle, Ivan byl zdřevěnělý jako šachová deska před ním. Záda měl narovnaná a ramena stažená do sebe, jako by se snažil zmizet v květinovém vzoru čalounění.

Oči mu váhavě přelétly mezi Akimem a ženou opírající se o rám dveří.

„Pořád si to ještě můžeš rozmyslet,“ prohlásila Jelena Anslava, zatímco upínala zrak k hodinám visícím na zdi Akimovy komnaty. „Měl by ses sebrat a jít. Dorazila skoro polovina světa, lidé se s tebou chtějí seznámit.“

Akim si představil velvyslance v drahých róbách s falešnými úsměvy, jak obdivují ornamentovou invazi, jež postihla Sál králů a které se snažil za každou cenu vyhnout. Ozdoby ve tvaru stříbrných hvězd měly proměnit gotický strop v přenádhernou noční oblohu, ale Akim v nich viděl pouze ostré zuby připravené roztrhat ho na kusy.

Aniž své sestře věnoval jediný pohled, vrátil svého střelce na hrací plochu, aby sebral Ivanova pěšáka.

Mladíkovi se rozzářily oči, a než to císař stihl zvážit, sebral mu figurku věží.

Jelena se zamračila. Pro dnešní slavnost zvolila královsky modré šaty poseté drahokamy, které tvarem připomínaly rampouchy. Nebýt svatozáře rudých vlasů zapletených kolem hlavy, myslel by si Akim, že ho přišla navštívit jedna z Mrazíkových ledových panen.

„A to je další důvod, proč bych měl raději zůstat tady,“ podotkl císař věcně. „Nechceme riskovat mezinárodní incident. Neumím si hrát na diplomata – však víš, že se nedokážu přetvařovat.“

„Výmluvy,“ odfrkla si velkovévodkyně. „V přetvařování jsi mistr, jen ti tihle lidé nestojí za námahu.“ Sjela Akima nesouhlasným pohledem. V průběhu let ho dovedla k dokonalosti a s velkou radostí jej používala, aby bratra mohla vyplísnit. Vždy totiž našla něco, co se dalo zkritizovat – něco, co se dalo vylepšit. Ráda měla věci pod kontrolou a Akim za to byl do jisté míry vděčný.

Věnoval sestře nevinný úsměv. „Znáš mě tak dobře.“

Udržování dvorních vztahů a intriky s nimi spojené neměl Akim příliš v lásce. Mnohem raději probíral politiku oděný ve vojenské uniformě a s mečem v ruce. Bez přetvářky.

„Ale jsou to tvoje narozeniny!“ připomněla mu Jelena. „A místo toho, abys oslavoval, se tady schováváš jako nějaký zločinec.“

Ta slova by ho zabolela, kdyby se dávno nesmířil s tím, že jeho narozeniny nejsou důvodem k radosti. Co by měl podle ní vůbec slavit? Další milník na cestě do hrobu?

Obrátil oči v sloup, odseknutí připravené na rtech, když vtom jeho protihráč propukl v jásot.

„Šach mat!“ Z Ivanovy tváře zmizela maska úzkosti a nahradil ji úsměv. Dychtivě si poposedl na samý okraj židle, aby lépe viděl. „Tedy… je to šach mat, že?“

Pohledy sourozenců sklouzly k černobílé desce. A skutečně, Akimův král stál obklíčený nepřátelskými figurkami bez naděje na únik. Akimovi zacukaly koutky.

„Ano.“ Bez ohledu na Jelenin pohled v zádech položil krále na šachovnici v gestu kapitulace. „Vyhrál jsi.“

Císařova slova rozsvítila Ivanovy oči. Ve chvílích jako tato Akim zapomínal, že jsou skoro stejně staří. Ivan, narozený na samé hranici císařství, měl široký a mladistvý úsměv, zatímco Akimův byl strhaný roky, které neprožil. Už teď se cítil starý, vlastní kosti mu připadaly příliš těžké a tvář měl navždy poznamenanou nedostatkem spánku.

„Šlo ti to skvěle.“ Akim poplácal Ivana po rameni a zvedl se, aby se opřel o zeď vedle sestry.

„Nikdy se to pořádně nenaučí, když ho pokaždé necháš vyhrát,“ špitla.

Tíží tě svědomí, obvinila ho nedávno. Jako Akimův dvojník Ivan běžně riskoval holý život, aby ochránil ten císařův. Nicméně ačkoliv byla jeho práce nebezpečná, Ivan si ji sám vybral. Nikdo ho ve Stříbrném paláci nedržel – mohl se kdykoliv zvednout a zanechat všechno za sebou. Tento přepych s ním Akim, i přes všechno své bohatství a moc, bohužel nesdílel.

Takže ne, Akim si nic nevyčítal. Jen se snažil Ivana uvolnit. Nechat ho vyhrát byl pouze jeden ze způsobů, jak zařídit, aby ho vnímal jako přítele, ne jako modlu, pro niž se měl potenciálně obětovat.

Dobře. Možná ho přece jen trochu tížilo svědomí.

Na Jeleninu poznámku odpověděl pokrčením ramen. „Stejně s nikým jiným nehraje.“

Nebyly to však šachy, co jí dělalo starosti.

„Jeni,“ šťouchl ji Akim jemně ramenem, „vážně mi to nevadí. Sám jsem to tak chtěl.“

Účastnit se oslav bylo jednoduše příliš nebezpečné. Pokusy připravit ho o život se za poslední měsíce ztrojnásobily, ani celá armáda by ho v sále plném cizinců neochránila. Šel by na popravu.

To Jelena samozřejmě věděla – sama navrhla poslat Ivana místo něj, což však nijak nezjemnilo vrásku na jejím čele.

„Měli byste jít, ať nepřijdete pozdě,“ řekl jí Akim. Pomyslel si, že se k němu Jelena chová, jako by byl ze skla. Akim se cítil přímo báječně – tedy až na to, že mu podle proroctví zbýval necelý rok života.

Jelikož se Jelena neměla k odchodu, pokynul směrem ke stolu. „Na mě už netrpělivě čeká čokoládový dort. Vlastně mě zdržuješ.“

Jelena nakrčila nos a stěží potlačila uchechtnutí. „Snad ho neplánuješ sníst celý sám.“

„Podceňujete mě snad, velkovévodkyně?“

„Spíš mě děsí tvoje chuť k jídlu.“ Do tváře se jí vloudil drobný úsměv. Pohledem sklouzla ke křivému límci Ivanovy uniformy. Ten konečně dokončil sbírání figurek a připojil se k ní u dveří.

„Fajn, uděláme to po tvém,“ povzdechla si hlasitě a smetla si z šatů neviditelná smítka prachu, jako by se snažila potlačit nutkání Ivana upravit. „Jednou budeš litovat, že jsi to prošvihl.“

Pokud se toho dožiju. Akim se ušklíbl. „Kamarádíčkování se s nepřátelskými velvyslanci? Až naprší a uschne.“

„No, pokud změníš názor, dej vědět.“ S těmi slovy se velkovévodkyně otočila na podpatku a vzala za kliku dveří na chodbu. Dvojice vojáků postávající vedle nich automaticky zpozorněla a věnovala jí nacvičenou poklonu. I oni byli vyšňořeni na slavnost, knoflíky vyleštěné a uniformy dokonale vyžehlené – jak se také na císařovu osobní stráž patřilo.

„Jděte s nimi,“ poručil jim Akim. Když se na něj Jelena obrátila s odmítnutím na rtech, dodal: „Bude to působit důvěryhodněji – já se přece bez stráže nikam nepohnu.“

A Ivan je bude potřebovat více než já.

Vojáci nejistě přejeli pohledem mezi sourozenci – Akimovo slovo bylo sice důležitější, ovšem jen hlupák by si chtěl znepřátelit Jelenu Anslavu –, ale nakonec jim velkovévodkyně s povzdechem pokynula, aby ji následovali.

Ivan stihl Akimovi poslat pouze povzbudivý úsměv, než také musel pospíchat za ní.

Císař počkal, dokud ozvěna jejich kroků nadobro neutichla. Až když měl jistotu, že je zcela sám, dovolil svému úšklebku povadnout. S hlubokým povzdechem se po stěně svezl na podlahu. Prsty zaryl do huňatého koberce.

Stejně jako zbytek paláce měl interiér královských komnat za úkol demonstrovat bohatství země a koruny. Květinové ornamenty se stáčely kolem starožitných sloupů zapuštěných do zdí, jejichž pomněnková barva ostře kontrastovala s tmavě hnědým nábytkem. Skutečnou chloubou ložnice však byly zlaté rámy obrazů, staré jako palác samotný, jež se blyštily pod zcela moderním elektrickým lustrem.

Akimův pohled klesl k dortu připravenému na pracovním stole. Národní pekařská soutěž pořádaná v rámci oslav jeho narozenin každoročně představovala světu ty nejnádhernější a nejhonosnější zákusky. Čím déle si ale Akim prohlížel všechny ty volánky a cukrové perly, tím méně toužil ho skutečně ochutnat.

Místo toho zamířil na balkón, kam ho vábil studený večerní vzduch, a zahleděl se do osvětlených ulic města pod sebou.

Jeho předci si zvolili Hvězdopád jako hlavní město říše kvůli příhodnému umístění u moře, které svědčilo zahraničnímu obchodu, a mírnějšímu klimatu oproti zbytku země. I přesto ale před dvaceti lety zasáhla město sněhová bouře tak silná, že strhla elektrickou věž a uvrhla jak centrum, tak okolní vesnice do temnoty. Kroupy bičovaly zem jako boží hněv, tříštily okna malebných obchůdků a pokryly dlažební kostky ostrými střepy.

V dnešní době ale už byla většina domů vybavená vlastním magickým generátorem, střechy zajištěné asfaltovými taškami a skla začarovaná proti snadnému rozbití. Sníh se stal pro obyvatele Hvězdopádu jen dávnou vzpomínkou – díky teplu unikajícímu z domů vždy všechen roztál dřív, než se stihl usadit v ulicích. Bez vloček vypadala bledá zimní obloha prázdně jako nikdy nedokončená malba. Akimovi chyběly více než velkolepé průvody, které kdysi pořádal jeho otec, více než hromady darů od vtíravé šlechty – nikdo z nich mu stejně nemohl dát to, po čem toužil nejvíc.

Dlouze se nadechl a sáhl si hluboko pod kůži, kde se skrývala jeho vlastní magická moc. Vyvlekl ji na světlo nitku po nitce, dokud mu konečky prstů nepokrývala jinovatka a na dlani mu nerozkvetla malá vločka. Akim ji chvíli nechal tančit ve větru, než se snesla dolů do ulic. Jak jen by si přál uletět spolu s ní!

Nebylo to tak, že by Akim na svůj tragický osud myslel neustále – jeho obavy ovšem byly stínem, který se mu v hlavě roztahoval jako nákaza. Držel se jej nehledě na to, jak moc se Akim snažil přesvědčit sám sebe, že jeho strach není racionální, že ještě má čas všechno změnit. Že může válku ukončit po svém.

V posledních měsících se nezabýval ničím jiným. Neustále v duchu procházel jednotlivé strategie, přemýšlel, na kterou část fronty by měl zatlačit, na jaké území zaútočit, kterou zásobovací cestu přetnout. Od chvíle, kdy převzal vládu, neztratil Zimak jediný kousek sporného území a jeho armáda postupně získávala zpět ty části, o něž přišla během doby, kdy za neplnoletého Akima vládly stavy.

Akim by je Švýzům býval i přenechal – po sto letech přetahování byly stejně příliš zpustošené na to, aby se daly obývat –, kdyby ovšem jen Švýzové byli ochotni vyjednávat. Kdyby jen to hloupé proroctví nepřijali jako národní propagandu a tak tvrdohlavě netrvali na Akimově popravě.

Proud již tak chmurných úvah přerušil hlasitý výbuch. Jeho první myšlenkou bylo, že někde blízko musel udeřit blesk, ale třesoucí se zdivo a padající sklo ho rychle vyvedly z omylu.

Druhý výbuch ho přiměl odskočit od zábradlí. I přes zavřené dveře do královských komnat slyšel křik linoucí se z chodby, dunění kroků vojáků pospíchajících k centru exploze. Akim věděl, že by se k nim měl přidat, tělo ho však neposlouchalo. Zvládl pouze v němé hrůze hledět na kouř zvedající se z rostoucí díry ve střeše paláce přímo nad Sálem králů, kde měla jeho sestra touhle dobou vítat hosty.

Než však Akim stihl danou myšlenku vstřebat, dveře do jeho komnat vyrazili vojáci.

V oblacích vysoko na obloze zazněl hrom a jako na povel se spustil déšť.

Tenké proudy vody stékaly Akimovi po zádech, kroutily se mu v záhybech košile a smáčely mu rudé vlasy. Vystrašený měsíc se vytratil za mračna. Jemný večerní vánek vystřídal urputný vichr blížící se bouře a naplnil vzduch hořkou příchutí soli a tragédie.

Do místnosti vstoupili tři muži. Přestože byli oděni v tmavě modrých uniformách královských vojáků, nenávist v očích jim hořela příliš silně na to, aby sloužili pod Akimovým velením. Jejich pohrdání bylo jediným varovným znamením, než proti němu pozvedli pušky.

Akim popadl balkónové dveře a zabouchl je před sebou. Kulky zarachotily o magicky vylepšené sklo. Vojáci hlasitě zakleli.

To byla jeho šance.

Vklouzl do místnosti a okamžitě se vrhl na nejbližšího z nich. Prudce srazil muže k zemi, zcela hluchý vůči křiku ostatních útočníků. Ignoroval jejich zoufalou snahu opět nabít své zbraně, vytrhl muži pušku a obrátil bajonet proti němu.

Ruce se mu hýbaly samy od sebe. Ani si neuvědomil, co dělá, dokud mu do obličeje nevystříkla krev, dokud mu oči nesklouzly k prořízlému hrdlu útočníka. Než však odtrhl zrak, jeho rameno zasáhla střela.

Akim zalapal po dechu a zavrávoral. Zbrzdil svůj pád o dřevěnou skříň za sebou. Další kulka prořízla vzduch jen pár centimetrů od jeho hlavy. Na poslední chvíli se mu podařilo odvrátit útok bajonetu. Místo jeho plic se ostří zarylo do dvířek komody. Jeho majitel se jej pokusil vyprostit, ale Akim byl rychlejší a vykloubil vojákovi nataženou paži. Muž vykřikl a zaryl císaři nehty do stehna.

Další kulka škrábla Akima na boku a donutila ho tiše zaklít. Pohlédl na střelce.

Počkejte laskavě, až na vás přijde řada…

„Pro mír, pro Vyvoleného!“ zasípal voják, kterého držel v sevření, a vytrhl tak Akima z adrenalinového omámení boje. Na pozadí tmavé látky jeho uniformy se zaleskl nůž. „Smrt císa–“

Útočníkovy výhrůžky zemřely spolu s ním. Akim mu jediným pohybem ruky zlomil vaz a nechal bezvládné tělo klesnout k zemi.

Výstřely mu zvonily v uších, horká krev mu lepila oblečení ke kůži, svaly hořely námahou, avšak Akim jejich protesty ignoroval. Obrátil se k poslednímu zabijákovi. Ze své jednotky byl zřejmě nejmladší: o několik čísel větší uniforma mu visela na ramenou jako pytel a na Akima se díval s očima rozšířenýma hrůzou.

„Stříbrný ďábel,“ vydechl, jako by šlo o nařčení.

Akim na strach, který v chlapci přezdívka vyvolala, zareagoval úsměvem. Než se však stihl přiblížit, voják popadl zbraň a zoufale vystřelil poslední kulku. Císaře zcela minula, ale získala útočníkovi dost času na to, aby se vrhl ke dveřím na balkón a přes zábradlí do noci.

Akim odhodil nenabitou pušku a pospíchal za ním.

Přivítal ho hrom vysoko v oblacích. Déšť mu bušil do ramen a nelítostně se mu zarýval do ran. Další blesk zasáhl nedalekou budovu a zalil svět ostrým světlem, které kromě bledých zdí paláce odhalilo i muže utíkajícího po střeše jízdárny pod balkónem.

Skvělé, pomyslel si Akim ironicky a přikryl si zraněné rameno dlaní. Již podruhé ten večer povolal své schopnosti a nasměroval chlad k centru bolesti. Mráz pohltil poničenou tkáň, scelil roztržené buňky a zastavil krvácení.

Hrdlem se mu dral výkřik, avšak Akim se ho donutil spolknout. S rukou stále pulzující bolestí přelezl zábradlí a vklouzl do bouře.

Střecha jízdárny pod jeho vahou hlasitě zaskřípala. Noha mu ujela po mokrém povrchu a jen tak tak se stihl chytit hrany, aby se udržel. Chvíli hledal rovnováhu, než se rozběhl za zvukem rachotících tašek. Déšť byl příliš hustý na to, aby v něm rozpoznal více než vojákův obrys, nicméně uprchnout mu nemohl.

Nádvoří protnul záblesk. Akim se jej nezalekl, ale muž před ním sebou prudce trhl a ztratil balanc. Sklouzl po střeše dolů a přepadl přes okraj s hlasitým plesknutím, jak se jeho tělo rozpláclo na dlažebních kostkách.

Akim zpomalil. Opatrně sjel k okraji a přidržel se okapu, aby mohl slézt po stěně dolů.

Světla oken paláce vrhala na zem zlaté čáry, přerušované občasnými siluetami sloužících pospíchajících chodbou. Déšť vesele zpíval svoji melodii, kterou narušovalo pouze hlasité vzlykání poraněného vojáka.

Akim ho našel, jak se plazí po nádvoří s rukou nepřirozeně zkřivenou pod sebou a zmítá se nekontrolovaným třasem. Připomínal mu spíš raněné zvíře než člověka.

„Odkdy Švýzové posílají amatéry?“ otázal se Akim ležérně, jako by nevnímal jeho trápení. „Už dlouho jsem neviděl takhle ubohý pokus o atentát.“

Když se vojákovi konečně podařilo vyškrábat se na nohy, musel se zády opřít o dveře za sebou, aby okamžitě neklesl zpátky na zem. Chvíli šátral v temnotě, až našel železnou kliku.

„Věř mi, tam opravdu nechceš…“ začal Akim, ale muž ho neposlouchal. Div nevytrhl dveře z pantů a vydal se přímo do útrob temnot. Císař zaslechl výkřik následovaný tupým nárazem, jak něco těžkého dopadlo na kámen.

Akim si povzdechl a zamířil za ním.

O Stříbrném paláci se vykládaly všelijaké legendy. O nekonečných chodbách plných temných zákoutí, o věžích, kde spí nádherné panny, o zlých čarodějnicích potulujících se v královských zahradách. Věřilo se, že honosné síně stojí přímo nad vstupem do Navu, kde je magie nejsilnější.

Akim by si nikdy nedovolil tato tvrzení popřít.

Mladého císaře přivítal až příliš známý pach krve a přiměl ho zhnuseně se otřást. Přestože se stále nacházeli na půdě paláce, rozpadající se kamenné schodiště ústilo do zcela jiného světa. Tmavé stěny nikdy nedotčené lidskou rukou obklopovaly Akima ze všech stran a přibližovaly se k sobě s každým dalším krokem do neznáma.

Říct, že v chodbě bylo ticho jako v hrobě, by byla lež. Mrtví nikdy nemlčeli. Šeptali ve zdech, šuškali si mezi sebou, provázeli Akima v sestupu do hlubin. Jejich žalozpěv brzy přerostl ve křik, nadávky a výhrůžky, kterými se ztracené duše Navu snažily upoutat jeho pozornost.

Akim moc dobře věděl, že je nesmí poslouchat.

Rozpadající se schodiště ho dovedlo do rozlehlé jeskyně, kde také objevil svého uprchlíka, jak se hrbí nad temnou hladinou podzemního jezera. Krčil se na samém okraji úzkého výběžku a podsvětní voda se líně vinula kolem něj, lákala ho, aby vstoupil. Hladověla po lidské přítomnosti.

Akimův příchod vytrhl muže z transu. Prudce stočil pohled od zlověstných vod a zvedl proti císaři pušku.

Akim mu ji vyškubl z ruky. Zásobník byl stejně dávno prázdný.

„To stačí.“ Zbraň odhodil, a když se k ní voják pokusil doplazit, dupl mu na zlomenou ruku. Mladík zavyl bolestí.

„Řekl jsem,“ přesunul Akim chodidlo tak, aby stál muži na hrudi, „že to stačí.“

„Prosím, prosím, já nechtěl… oni… oni mě donutili!“ naříkal muž trhanou zimačtinou. Hleděl na Akima s očima podlitýma krví a strachem, který mu ubíral na letech. Připomínal císařovi jiného chlapce, jenž kdysi stanul u tohoto jezera se slzami v očích.

Jaký otec, takový syn, vysmíval se mu krutě hlas v hlavě.

Kde však byly mladíkovy výčitky svědomí, když se snažil Akima před chvílí zabít?

Akim mu zatlačil podpatek boty hlouběji do hrudi. „Jak jste věděli, že se oslav nezúčastním?“

„Já… já… nemůžu… Popravili by mě!“

„Ne když tě zabiju první.“ Akim naklonil hlavu na stranu. „Ale možná by sis o tom raději než se mnou promluvil s bohyní? Moraně by sis jistě nedovolil lhát, že?“

Voják zalapal po dechu a císař se uchechtl. Bylo rozkošné, jak se Švýzové děsili samotného jména bohyně smrti. Snad se obávali posmrtného otroctví, snad magie, kterou bylo její království proslulé a jež právě proudila vedle nich.

„Ne, ne, ne, prosím…“

Vojákovo zděšení bylo pro zoufalé duše Navu lákavou hostinou. Neměly fyzickou formu, kterou by se ho mohly dotknout, ale Akim v tomto paláci vyrostl a uměl vycítit jejich přítomnost, jejich hladové škemrání. Neznepokojovalo ho – to samé se však nedalo říct o mladíkovi. Oči mu bloudily po jeskyni ve snaze zachytit alespoň zlomek toho, před čím ho instinkty varovaly. „Prosím…“

„Zeptám se tě znovu: Jak jsi věděl, že se nezúčastním oslav?“

„My to nevěděli! Přísahám!“ Voják, chvějící se panikou, sklouzl do svého rodného jazyka. „Jen jsme si to chtěli pojistit!“

„Rozumné,“ souhlasil Akim a tvář se mu na okamžik uvolnila, jen aby záhy potemněla. „Ale lžeš.“

Na Akimův povel ze země vystřelil rampouch a prořízl chlapcovu dlaň. Hlava se mu zkroutila v agónii, hruď se mu stáhla bolestí.

„Začínám ztrácet trpělivost,“ řekl mu Akim a vytáhl z jezera další ledový krystal. Temnota jeskyně se k němu lísala, duchové žíznili po násilí. Po krvi, po bolesti a slzách a po všech těch částech života, na něž měli už jen vybledlou vzpomínku.

A Akimova magie s nimi souhlasila. Nabádala jej, aby ji použil, aby potrestal ty, kteří se mu odvážili ublížit.

„Byl tam nějaký muž!“ vyhrkl voják se slzami v očích. „Měl zrzavé vlasy! Stejně jako ty!“

„Ivan?“ Jméno vyklouzlo Akimovi z úst dříve, než ho stihl zadržet. „Ivan Volkov?“

V hlavě se mu jako film promítly poslední dvě hodiny. Jak byl Ivan strnulý i při přátelské hře, jak mu oči bloudily po šachovnici. Jak se před každým tahem nejdříve pohledem zeptal svého panovníka na svolení. Jak se smál, když vyhrál.

To byl muž, který ho zradil?

„Nezachytil jsem jeho jméno!“ dušoval se krvácející chlapec. „Všude vytruboval, že má za úkol vydávat se za císaře a že ho zastupuje i na oslavách. Všichni ve Svaté Marii ho slyšeli!“

Aha, pomyslel si Akim. Takže ne zrádce. Ožrala.

Jen těžce potlačil frustrovaný povzdech. Teď nebyla vhodná chvíle, aby dal průchod svým emocím. Přiměl se soustředit se na muže před sebou.

„Tak proč vyhazovat do povětří Sál králů?“

„Museli jsme nějak odvést pozornost.“

„Odvést pozornost?“ zopakoval nevěřícně Akim, div se nerozesmál. „Máš vůbec představu, kolik zahraničních diplomatů bylo v té budově?! Myslí si snad Švýzové, že rozpoutání další války je zachrání před porážkou v téhle?!“

Akim věděl, že jsou jeho nepřátelé zoufalí. Ani ve snu by ho však nenapadlo, že klesnou tak hluboko.

„Kdybychom uspěli, na ztrátách by nezáleželo! Nastal by mír!“

„No jistě.“ Akim se trpce uchechtl a zbývající světlo se mu rozplynulo v očích. „Býval bych zapomněl.“

Jed z jeho tónu se rozlil jeskyní, klouzal po vodní hladině. Dokonce i duchové se odvrátili.

Akim svůj dvůr nijak zvlášť nemiloval. Nevěřil velvyslancům – ale stále to byli jeho hosté. Slíbil, že se o ně bude starat, že je bude chránit. Zasloužili si respekt. A co jeho sestra? Co Jelena? Dokonalá, geniální Jelena, která se vždycky připletla do křížové palby – na jejím životě také nezáleželo?

Akim si svého mladého vraha prohlédl. Při boji se mu vyhrnul rukáv a odhalil tetování na předloktí: drobný bílý květ sněženky – symbol nehynoucí věrnosti Vyvolenému.

Akim trhavě vydechl.

„A pak že já jsem šílenec.“

Ze země vyrazil ostrý rampouch a protnul muže skrz naskrz. Akim slyšel praskání, jak se vojákovi lámaly kosti a páteř se mu kroutila dozadu. Ze zdecimovaných útrob se vyhrnula krev. Stékala mu po bradě, jako by se dusil. Svaly se mu naposledy zatnuly a pak ochably navěky – jen jeho oči zůstaly viset na těch Akimových.

Svět kolem něj dočista ztichl a on se ocitl sám, zcela sám na hranici země mrtvých.

A co teď? Akim zíral na bezvládné tělo, najednou bez dechu. Pořád na ztrátách nezáleží?

Ramena se mu rychle zvedala a klesala, hruď hořela, jako by měl smrtelnou ránu v břiše on, a ne cizinec. Když zdvihl hlavu, zachytil v hladině svůj odraz – odraz stejně neznámý jako děsivý. Hleděl na zjev, který budil malé děti ze spaní, který vídával na švýzských propagandistických plakátech; mokré vlasy připomínající svým odstínem čerstvou krev a stříbrné oči plné nenávisti.

Někdy si říkal, jestli skutečně musí být zrůdou. Nikdy si nepřál být padouchem… ale možná…. když už měl zemřít, mohl se alespoň stát člověkem, jehož stojí za to zabít.

KAPITOLA DRUHÁ

Akim

Ani kdyby všichni zabijáci světa spojili síly, na Jelenu Anslavu by nestačili.

Akim ji našel stát v rozpadajícím se Sále králů, jak dohlíží na úklid trosek s výrazem ostříleného generála, který právě prohrál svoji první bitvu. A skutečně to vypadalo, jako by se na půdě paláce střetly dvě armády: servírovací stoly byly převrácené, hudební nástroje ve strachu zahozené pod tribunou a davy významných hostů nahradil prach a osamělé kusy mramorové klenby. Výbuch prorazil střechu a stržené fiály se stáčely na parketě do obří koruny. Výsledný obraz připomínal Akimovi scénu malého surrealistického divadla, které dříve toho roku potají navštívil.

Zatímco Akimovy oči putovaly po spoušti kolem, zamířil do samého středu sálu, kde jeho sestra vedla tichý rozhovor s velitelem hradní stráže. Tisíce stříbřitých ozdob proměnily podlahu v moře střepů a každý jeho krok provázelo praskání skla.

Jelena se za zvukem obrátila a při pohledu na mladého císaře svraštila obočí. Mávnutím ruky poslala uniformovaného muže zpátky do práce. Sukně jejích tmavě modrých šatů byla natržená a okraj ohořelý, ale jinak vyvázla prakticky bez úhony. Dokonce ani rtěnku si nerozmazala.

Akimovu úlevu, že ji vidí živou a zdravou, rychle vystřídala nevěřícnost. Nechápal, proč si o Jelenu kdy dělal starosti. Měl vědět, že si poradí – tak jako vždy.

Jejich pohledy se střetly a vráska na jejím čele se ještě prohloubila. „Vypadáš příšerně.“

Akim jí musel dát za pravdu, ale nechtěl jí dopřát to potěšení.

„Ach, Akime, tolik jsem se o tebe bála! Díky svatým, že jsi naživu!“ zanotoval a dramaticky rozhodil rukama – za což se mu natažené svaly odvděčily ostrou bolestí.

Jelena zatnula čelist a oči jí potemněly. „Všichni neměli to štěstí.“

Akim chtěl namítnout, že štěstí nemělo s tím, co se tu dnes stalo, nic společného, když tu si všiml, kam hledí. Následoval její pohled až k bezvládnému tělu na nedalekých nosítkách. Krev mu ztuhla v žilách.

„Sakra.“ Akim okamžitě poznal rudé prameny, pihovatý obličej, uniformu vytaženou přímo z jeho šatníku. Jelena mu ji nechala ušít právě pro tuto příležitost, přestože si ji ve skutečnosti nikdy neoblékl. Z nosítek na něj hleděla jeho vlastní prázdná tvář.

Ne, moje ne, připomněl si Akim. Ivanova.

Jelena souhlasně potřásla hlavou. „Kouzlo vyprchalo s jeho posledním výdechem,“ vysvětlila, ale Akim ji neposlouchal. Prohlédl si svého přítele kousek po kousku, chytal se každého detailu, každého nepatrného rysu, jenž je od sebe odlišoval – Ivanových úzkých ramen, kulatého obličeje, očí, které byly hnědé, nikoliv stříbrné. Čím déle se na něj díval, tím více zjišťoval, že si s Ivanem vlastně vůbec podobní nejsou – ne bez kouzla, jež při podobných událostech upravovalo chlapcův vzhled.

U všech svatých, Ivane. Akim si položil dlaň na hruď v naději, že tím odvrátí rostoucí nevolnost. Jistěže věděl, že to může skončit takhle, a snažil se k mladíkovi zbytečně neupínat – ale ani hodiny duševního tréninku ho nepřipravily na tuhle chvíli, nijak mu nesňaly tíhu z ramen.

„To on.“ Akim si ani neuvědomil, že promluvil nahlas, dokud k němu Jelena nezvedla hlavu. „To on se prořekl před lidmi, že se nezúčastním oslav. Výbuch měl jen odlákat pozornost.“

Jelena přikývla. Nevypadala překvapeně, jen… zklamaně. Zvedla Akimovu stříbrnou korunu z prachu u Ivanových nosítek a zadumaně přejela palcem po jejím okraji.

„Rád pil. A když pil, zpíval jako pták Ohnivák. Měla jsem to tušit… měla jsem na něj dávat lepší pozor.“

Zpětně vypadalo řešení vždy tak jasně, tak jednoduše. Jeden by se mohl utopit v nekonečných co kdyby, v lekcích, jež se nenaučil. Pravdou ale bylo, že ve skutečnosti nemohli udržet Akimovu lokaci zcela v tajnosti. S korunou se pojilo příliš mnoho veřejných povinností. Nebyl pouze císařem, ale také hlavou církve. A k čemu by byl živoucí svatý, kdyby se skrýval před světem?

„A teď mu to ani nemůžu vyčítat, že?“ Akim se snažil znít pohrdavě, přál si, aby hněv zastínilo vyčerpání, které cítil. Bylo by mnohem jednodušší Ivana za jeho hloupou chybu nenávidět než kráčet po světě s prázdnotou v srdci. S pocitem, jako by selhal. Znovu.

„Kdo se teď postará o jeho kočku?“

Akim se narovnal a prudce se obrátil k sestře. Jaká zvláštní otázka – avšak položená záměrně a s opatrností. Jako by Jelena cítila, že se Akim rozpadá.

Ten nabídnuté rozptýlení vděčně přijal. „Nemůžeš si ji vzít k sobě?“

„Prosím tě, víš, jak je těžké dostat ze šatů kočičí chlupy?“ Jelena odmítavě mávla rukou. „Navíc mě nesnáší.“

„Takže se o ni mám postarat já?“

„Na frontě ses staral o vojáky, kočka nemůže být o tolik horší.“

„Rozhodně jsem po nich nemusel uklízet výkaly,“ namítl Akim, ale když po něm znovu střelila pohledem, ustoupil. „Fajn, vezmu si ji.“

Na tváři velkovévodkyně se rozlil nucený, avšak vítězoslavný úsměv. Poplácala ho po rameni.

„Prospěje ti to. Stejně potřebuješ víc přátel.“

Akima na jazyku svrběla uštěpačná poznámka, ale spolkl ji. Místo toho očima znovu přelétl sál – nebo alespoň to, co z něj zbylo.

Tam, kde kdysi stály dvě řady korintských sloupů držící mramorový ochoz, se nyní povalovaly trosky soch světců. Zlaté dlaždice zničených mozaik se rozletěly po podlaze jako mince. Jedno z žeber klenby se zřítilo kompletně a zubatým otvorem, který po sobě zanechalo, dovnitř pršelo.

Osamělý trůn na druhé straně místnosti vypadal uprostřed chaosu směšně a zbytečně. Akim si připadal stejně.

„Tentokrát jsi vážně propásl svoji šanci. Když Ivan padl, všichni začali šílet. Kdyby kouzlo nevyprchalo, věřili by, že jsi skutečně mrtvý.“

„Možná by to tak bylo lepší,“ zamumlal Akim. „Minimálně by to vyřešilo všechny naše problémy.“

Jelena po něm šlehla pohledem. „Dělala jsem si legraci.“

„Ale já ne.“ Akim se s hlasitým povzdechem sklonil k padlé soše svaté Veroniky. Prsty přejel po mistrně vytesané drapérii jejího závoje, skrývající tvář zkroucenou v mučednické agónii. „Jen si to zkus představit. Mohl bych se vytratit na nějaký bezejmenný ostrov, ty bys byla císařovna a svět by byl konečně spokojený –“

„Plácáš nesmysly.“ Jelena obrátila oči v sloup. Akim jí záviděl jistotu v hlase. „Chápu, že máš touhle roční dobou obvykle špatnou náladu, ale neříkej mi, že jsi doopravdy začal věřit –“

„Nezáleží na tom, co si myslím já! Ostatní tomu proroctví věří a to bohatě stačí!“ Akimův ostrý tón upoutal pozornost několika sluhů, ale on si jich nevšímal. „Nezáleží na tom, jestli je proroctví skutečné. Klidně to může být naprostý nesmysl, ale dokud je součástí víry tolika pomatenců, nikdy po mně nepřestanou jít. Vždyť právě vyhodili do povětří síň plnou diplomatů, jen aby se ke mně dostali!“

Akim už byl ze všeho unavený. Už ho nebavilo skrývat se, utíkat, bojovat za každý nádech, každou další vteřinu na tomto světě.

„Kolik lidí dnes zemřelo? Desítky? Kolik lidí už celkem zahynulo za poslední roky, protože stáli v cestě? A kolik jich ještě musí zemřít, než bude konečně po všem?!“

Ona otázka je poslala do náruče ticha. Velkovévodkyně se ani nezmohla na odpověď, pohled měla zabodnutý do prázdnoty před sebou, jen aby se na něj nemusela dívat. Ta skutečnost Akimovi neměla způsobovat jízlivou radost – bylo ale příjemné vidět, že se pro jednou ve svém zoufalství nepotácí sám.

„Tak proto ses odmítl vrátit na frontu,“ vydechla.

„Kamkoliv přijdu, švýzské útoky se zdvojnásobí. Moje přítomnost na bojišti zbytečně zvyšuje riziko pro ostatní.“ Přestože chtěl bojovat, chtěl pomoct, nemohl. „Ne, tohle skončí buďto mojí smrtí, nebo zvrácením proroctví.“

Jelena se hořce zasmála. „A to plánuješ udělat jak přesně?“

„Zabitím Vyvoleného.“

Akim to zvažoval už dlouho. Pro jeho nepřátele nebyla entita Vyvoleného jen materiální, vybudovali kolem něj celé své náboženství, modlili se k němu, nabízeli mu obětiny a považovali ho za svého spasitele. Muži i ženy opouštěli své domovy a splétali složité plány, jak císaře zabít, protože věřili, že je to jejich božským právem, že jen plní vůli Vyvoleného.

Akim nemohl bojovat s celou sektou. Mohl pouze zabít falešného proroka v jejich čele.

Velkovévodkyně si hlasitě povzdechla. „Už jsme po něm pátrali snad tisíckrát – a nic jsme nenašli.“

„Tak se budeme muset víc snažit.“

„A co když to prostě nejde? Co když jsou ty legendy pravdivé a sudičky ho nějak chrání?“

„Musím to zkusit.“ Nic jiného mu nezbývalo. Jeho dvacáté první narozeniny se nemilosrdně blížily a Akimovi bylo jasné, že ubíhající čas nepřátele ještě povzbudí. Nestačilo jen odrážet útoky, musel vzít otěže osudu do vlastních rukou.

Jelena se nesouhlasně zamračila. Raději by ho zavřela do věže, než aby ho pustila do blízkosti toho takzvaného Vyvoleného, ale Akim už nebyl malé dítě, nemohla mu říkat, co smí a nesmí. Potřeboval to ukončit, což moc dobře věděla.

„Fajn!“ vydechla, ale než se Akim stihl zaradovat, zvedla prst. „Nikam ale nepojedeš, dokud si nepromluvíš s Jagou.“

Z úst mu unikl bolestný sten.

Jelena ho ignorovala. „Jestli ti někdo může pomoct najít ducha, tak ona.“

„Zapomínáš, že mě Jaga nesnáší.“

„Prosím tě, ta nemá ráda nikoho.“

„Tebe ano.“

„Mě samozřejmě ano.“ Na Jelenin potměšilý úsměv odpověděl Akim úšklebkem. Pokud ho něco stresovalo více než nikdy nekončící pokusy o atentát, bylo to Jelenino přátelství se starou čarodějnicí. Velkovévodkyně jí věřila až příliš.

„Tak si s ní promluv ty, když jste tak dobré kamarádky,“ odsekl.

„Poznala by, že jsi mě poslal. Pokud to myslíš vážně, musíš tam jít sám.“

Akimovi se nelíbilo, že má jeho sestra pravdu.

„Minule mi nepomohla,“ připomněl jí chmurně.

Jelenin pohled klesl ke koruně v dlaních. Stoupla si před císaře a s očima temnýma jako vody Navu mu ji položila na hlavu. „Oba víme, že tentokrát je to jiné.“

Stříbro zajelo do Akimových rudých pramenů jako nůž do masa. Býval by přísahal, že mu ostrá hrana trhá kůži, že mu po spáncích stéká krev a kalí mu zrak. Když si ale otřel rukávem čelo, jeho ruka zůstala čistá.

„Dobře, ať je po tvém,“ řekl a pokusil se o úsměv. „Jestli mě ale promění v žábu, bude to tvoje vina.“

Jelena se zasmála. „Slibuji, že tě budu krmit alespoň jednou týdně.“

Akim by raději protančil noc se ztracenými dušemi Navu, než aby se dobrovolně vydal do spárů chaloupky na kuřích nožkách.

Z dřevěné barabizny usazené v nejtemnějším zákoutí královských zahrad přebíhal Akimovi mráz po zádech. Život v blízkosti brány do podsvětí ho naučil hledat zlo skrývající se ve stínech, v sotva zřetelném šepotu větru, avšak baba Jaga byla sice lstivá, ale svou krutost vystavovala světu na odiv. Stěny domova měla vyskládané bledými kostmi, zplesnivělé police se prohýbaly pod vahou knih vázaných v lidské kůži a původní dřevo podlahy se skrývalo za hnědými skvrnami – Akim v nich poznal zaschlou krev.

Přestože pořád mrzlo, vzduch v chaloupce byl tak teplý, že ho dusil. Každý nádech s námahou stoupal Akimovým krkem jako kamení. Tíživý pocit ještě znásobovalo nenadálé množství pachů, jež mu útočily na smysly – odér hniloby a rozkladu, síry a magie. Akim zamrkal, aby zastavil slzy deroucí se mu do očí.

Majitelka domu na kuřích nožkách se krčila za pracovním stolem pokrytým sušenými bylinami a špinavými alchymickými sklenicemi.

Baba Jaga byla obrovská žena, o celý metr vyšší než Akim, se širokými rameny a dlaněmi, kterými by mohla drtit lidské lebky, kdyby chtěla. V teplejších měsících si do dlouhých bílých vlasů vplétala uschlé kvítky, avšak v zimě se jí kroutily po zádech jako umírající větvičky třešně. Vzor rudého šátku, jímž si je převázala, ladil s tradiční výšivkou jejích šatů.

Když k ní Akim vykročil, jeho stín byl příliš vyděšený na to, aby ho následoval.

„Tak jsem se dočkala,“ prohlásila, aniž k Akimovi zvedla velké, mléčné oči. „Sám velký císař se rozhodl navštívit svou ubohou služebnici… a jen den po svých narozeninách.“ Jaga si ho hladově prohlédla. „Dokonce bez své sestry… Musíš být opravdu zoufalý.“

Akim narovnal záda a napnul prsty, aby zapudil touhu sevřít je do pěstí. Jaga byla víc zrůda než člověk, dychtila po sebemenším náznaku slabosti. Akim jí ho odmítal dopřát.

„Vyžaduji tvoji pomoc, čarodějnice.“

„To kvůli tomu neúspěšnému atentátu, že?“ hádala baba Jaga. Její tvář, tvář smrti, byla stará a vrásčitá, až na rudé rty. „Vím, snažíš se přede mnou svá zranění skrýt, ale pořád je z tebe cítit krev.“

Akim si zakázal reagovat na její slova. V duchu si opakoval, že mu nemůže ublížit, nehledě na to, jak moc by si to určitě přála. Svatý Anastáz ji před stovkami let zavázal k věčné službě rodu Anslavů – jen se mu snažila dostat pod kůži.

„Válka by se měla vést na bitevním poli. Nelíbí se mi, že ji Švýzové chtějí přivést ke mně domů.“

Baba Jaga si ho prohlédla se zdviženým obočím. „A jak bys je chtěl zastavit?“

„Zabitím Vyvoleného. Chci z něj udělat výstrahu pro všechny ostatní.“

„Hm.“ Čarodějnice naklonila hlavu na stranu v předstíraném zamyšlení. „Tvoje sestra tvůj plán neschvaluje, že? Proto tě sem poslala. Doufá, že ti to rozmluvím.“

„A pokusíš se o to?“

„Má drahá Jelena má pravdu.“ Jaga poklepala dlouhými nehty na dřevo stolu. „Jen hlupák by lovil přízrak.“

„Jenže tohohle hlupáka už nebaví být loven. Chci to zastavit – je mi jedno jak.“

„A co přesně chcete po mně, Vaše Veličenstvo?“ ušklíbla se. „Jeho jméno ti dát nemůžu, ani kdybych chtěla. A k čemu by ti vůbec bylo, když nevíš, jak ho najít?“

Akim se dlouze nadechl, snažil se nepozbýt trpělivost. Věděl, že čarodějnici nemůže vyčítat zlobu nahromaděnou roky strávenými otročením pro jeho rodinu, ale shovívavosti se mu po nedávných událostech také nedostávalo.

„Jena si myslí, že bys mě mohla alespoň nasměrovat.“

Baba Jaga nespokojeně zkřivila spodní ret, jako by byl Akim otravným kouskem jídla zaseklým v zubech. Neochotně se zvedla ze své židle, aby se natáhla ke skříni zahalené pavučinami. Uchopila hliněnou misku a položila ji na stůl.

„Podej mi ruku,“ nařídila, a přestože mu všechny smysly radily, aby se nepřibližoval, poslechl. Vyhrnul si rukáv a obezřetně, jako by jej nabízel supům, nastavil zápěstí nad nádobu.

Poprvé od jeho příchodu se Jaga usmála, skutečně usmála. Ani se nesnažila skrýt své potěšení, nepředstírala opatrnost, když mu do kůže zaryla nůž. Hladově sledovala, jak císařova krev stéká do misky, jak se slévá na dně. Jiskry v jejích očích Akimovi připomněly, proč byla tenkrát zotročena – kolik nevinných duší pozřela, když byla ještě na svobodě.

Zhltla by i Akimovu, kdyby mohla.

„To stačí.“ Akim trhl zápěstím dozadu, pryč z blízkosti jejích ostrých zubů. Ránu kvapně ovázal připraveným kapesníkem.

Baba Jaga se zatvářila skoro až zklamaně.

„Vyvolený vyrostl na švýzské vojenské základně ve Virsicku.“ Palcem si pohladila přívěsek – tmavý kámen velikosti perly, malý kousek Navu potřebný ke kouzlení. „Abys ho našel, musíš nejdříve vyhledat pomoc kacířské čarodějky z vesnice jménem Meška.“

Stařena se naklonila nad mísu a zašeptala svoje přání. Akimova krev se zavlnila a vzduch naplnil odér smrti. Stíny se stáhly do nádoby a brzy se na rudé hladině objevil obraz mladé ženy.

„Katarzyna Majewská.“

Akim přistoupil blíž. Majewská měla oválný obličej rámovaný tmavě hnědými vlnami, které částečně skrývaly její ostré rysy. Dívka se usmívala a Akim se nemohl zbavit pocitu, že hledí skrz rudé duhovky přímo na něj – jako by věděla, že ji pozoruje.

„Zná Vyvoleného?“

„Ano. Ale svá tajemství neprozradí snadno.“

To nikdo.

Akim se narovnal. Nepřestával přitom tlačit na ránu. „Vím, jak ji donutit promluvit.“

„Možná ano.“ Po Jažině tváři se rozlil zvláštní výraz, něco mezi úsměvem a varováním. Naklonila se k němu přes stůl. „Ale nenech se zmást jejím mládím. Je zkažená do morku kostí.“ V očích se jí zablýsklo. „Dokonce i na moje poměry.“

KAPITOLA TŘETÍ

Kasia

Kacířská čarodějka Katarzyna Majewská, přezdívaná Kasia, nejčastěji večeřela pod hvězdami. Usazená před otevřeným oknem své ložnice odpočívala ve vřelém objetí naaranžovaných polštářů a usrkávala ze sklenice vína rudého jako krev v jejích žilách. Pouze měsíc vysoko na nebesích jí dělal společnost, vánek si pohrával s jejími tmavými vlasy, zatímco jí prosincový mráz svíral hruď stejně nemilosrdně jako její myšlenky. Ty byly v tuhle roční dobu obzvláště zraňující, zarývaly se jí do kůže hlouběji a hlouběji, rvaly jí mysl na kusy. Zničily by ji úplně, kdyby je nechala.

Jednou rukou si pohrávala s lahodnou tekutinou ve sklenici, druhá, navždy zmrzačená a zakrytá obvazem, spočívala v jejím klíně. I po všech těch letech se jí při pohledu na ni dělalo úzko.

Raději proto upřela oči na usínající svět za rámem okna. Sledováním vloček by mohla strávit celou noc – jak tančí ve větru, jak se snáší z nebes, halí ulice do bílého závoje bohyně Morany. Chlad jí zbarvoval konečky prstů do růžova, probouzel ji z melancholie, která na ni dopadla společně s večerem.

V bledém světle měsíce jí vlastní domov připadal prázdný. Již si zvykla na ozvěnu kroků a hlasů linoucích se z bytu pod ní – jejich absence působila nepřirozeně až strašidelně. Ani si nepamatovala, kdy naposledy s duchy těchto gotických zdí skutečně osaměla.

Její dům, původně postavený pro městského kata, připomínal v porovnání s většinou vesnických chaloupek, jež lemovaly sousedství, luxusní sídlo. Prostorné místnosti zaplňoval nábytek z drahého exotického dřeva, sametové závěsy schovávaly zbytky jinak sloupaných a zplesnivělých tapet. Z vyklenuté věže ložnice měla dokonalý výhled na celou vesnici Meška – na dřevěné budovy táhnoucí se podél řeky z hor až do údolí, na drobná okénka prosvícená světlem z krbů, na životy vesničanů skryté za tmavými siluetami. Když se čarodějka soustředila, mohla je slyšet, jak v myšlenkách šeptají svá přání a prosby svatým na ikonách.

V takových chvílích si připadala jako bohyně.

Strašlivá, ale přesto bohyně.

„Katarzyno Majewská!“

Volající hlas ji vytrhl z myšlenek a následné zabušení na dveře ji donutilo obrátit oči v sloup. „Katarzyno Majewská! Otevřete!“

Kasia si povzdechla a přiměla se vstát. Sklenku vína odložila na nedalekou komodu, upravila si látku noční róby a sestoupila do haly, kde ji přivítaly údery pěstí do dřeva.

„Co je?“ odsekla Kasia a znuděně si prohlédla muže na svém prahu. Blonďatý posel netrpělivě přešlapoval ve sněhu, tvář zabořenou do kožešiny tak, že byly viditelné pouze jeho oči. Když ji spatřil, doširoka se otevřely.

Kasia zřídka vycházela bez svého kabátu. Bez něj cizinci nic nebránilo dlouze si prohlédnout černé jizvy kacířské magie kroutící se jí kolem hrdla jako trny.

„Lady Majewská...“ začal bez dechu. „Nerad ruším, ale pan starosta by si přál, abyste s ním povečeřela.“

„Teď?“ zapochybovala Kasia a pohledem sklouzla k padajícímu sněhu.

„Pan starosta na tom trvá.“

Kasia chtěla namítnout, že už dnes jedla, ale vzhledem ke skutečnosti, že polovinu vesnice trápil rostoucí nedostatek potravin, by bylo neslušné pozvání odmítnout. „V tom případě asi nemám na výběr, že?“

Tvář mu zaplavila úleva. Verandu ovanul studený vítr, prohrábl mu blonďaté vlasy a smetl z ramen napadaný prašan. Otřásl se. Kasia nemusela číst jeho myšlenky, aby věděla, že se nemůže dočkat, až se vrátí do teplé světnice ke své rodině.

V rychlosti si oblékla kabát a stáhla si pomocí šátku vlasy. Dveře za sebou jen zavřela, nezamykala – jen hlupák by se ji odvážil okrást –, a následovala posla do bělostných dun obklopujících její dvorek.

Zmrzlý sníh jí křupal pod nohama, každý její krok zimní nocí jako by drtil kosti nějaké prastaré bytosti. V horách přicházely sněhové bouře stejně často jako východy slunce, místní už se ani nesnažili odklidit sníh z ulic. K přepravě používali spíše sáně a koně než automobily, které vyžadují uhlazené silnice. I tmavě modrý model, který trůnil před hlavním vchodem do starostova sídla, si jeho majitel pořídil pouze z ješitnosti a své výstavní místo na příjezdové cestě prakticky neopouštěl.

Za zasněženou kapotou na Kasiu na schodech čekal komorník.

„Lady Majewská,“ pozdravil s poklonou. „Pan starosta vás očekává.“ Přestože oči skláněl k zemi, nesouhlas z něj čpěl jako špatná kolínská.

Že ty jsi ho proklela kacířskou magií? zajímal se v duchu tak hlasitě, že pro čarodějku bylo nemožné ho neslyšet. Můj pán by si nikdy dobrovolně nepřivedl do domu čarodějnici.

Kasia jeho záštiplným myšlenkám nevěnovala pozornost. S nacvičeným úsměvem si oklepala sníh z bot a vešla dovnitř.

Místní přezdívali starostově vile Malý palác kvůli jejím rozsáhlým zahradám a klenutým oknům vyplněným barevnými sklíčky. Přestože bílé dórské sloupy a pastelové tapety interiéru skutečně připomínaly Kasie čas strávený ve Hvězdopádu, venkovské sídlo postrádalo pozlátko a třpyt své inspirace. Zdi byly postavené z pálených cihel namísto mramorových bloků, tlusté koberce zakrývaly rýhy na dřevěné podlaze a především – jeho majitel nebyl žádný císař.

Jaromír Ruvkov byl jeden z těch mužů, kteří stárnou a zrají jako drahé víno. Život za pracovním stolem ho naučil hrbit se, ale i tak převyšoval většinu farmářských mladíků. Se svými černými vlasy a hladkou tváří byl tím nejlepším, co jí mohla vesnice jako Meška nabídnout.

Ale Kasia měla vždycky raději zrzky.

Když vstoupila do jídelny, starosta se postavil. „Lady Majewská, omlouvám se, že jsem vás sem zavolal takhle narychlo.“ Přistoupil a vzal její ruku do dlaní – nepřirozeně teplých, stejně jako zbytek domu. „Nemohl jsem si ale pomoci.“

„Nuže.“ Kasia se odtáhla. „Jsem zde.“

Ruvkov ji obdařil odměřeným úsměvem, hluchý k uštěpačnosti jejího tónu. „Prosím, chovejte se jako doma.“

Jídelní stůl, který pro ni nechal prostřít, měl nejspíše pohostit mnohem více hostů, pokud mohla Kasia soudit, avšak Ruvkov se s oblibou skrýval za iluzi bohatství, jež nevlastnil. Jedinou polévku nechal rozlít do tří různých dekoračních mís, talíře byly pečlivě naaranžované tak, aby působily plně, stříbrné tácy se prohýbaly pod množstvím dřevěného dekoračního ovoce – všechno proto, aby zakryl fakt, že jeho spižírny nejsou o nic plnější než ty sousedů.

Kasia se nad jeho snahou pousmála, ale rozhodla se ji nekomentovat. Raději si nalila nabízeného vína a schovala tvář za okraj číše.

„Poslední dobou o vás kolují nejrůznější zvěsti, Katarzyno,“ prohlásil starosta poté, co se usadil zpátky na místo. „A abych byl upřímný... moc se mi nelíbí, co slyším.“

„Skutečně?“ Kasia se uchechtla. Měla tušit, že ji sem nepozval jen proto, že prahl po její líbezné společnosti.

Starostova tvář zvážněla.

„Truhlářova žena tvrdí, že jste jí otrávila krávy. Statkáři zase, že vaše kacířská magie nenávratně poškodila letošní úrodu, a pekař všude vykládá, že vaše... vulgární chování ho dohnalo k cizoložství.“

Kasia se div nezadusila vínem, jak se snažila zadržet smích.

„Ujišťuji vás, že s tím nemám vůbec nic společného.“ Čarodějka se kvůli úšklebku na tváři ani pobavené jiskře v oku necítila provinile. Pomluvy vesničanů byly čím dál nápaditější. „Sám dobře víte, že si pečlivě vybírám, s kým strávím noc.“

Ruvkov byl sice mnohem starší než ona, ale do rozpaků se nechal uvést velice snadno.

„Ohledně toho,“ odkašlal si, aby zakryl zrudlé tváře. „Vy si možná z těch obvinění nic neděláte, ale –“

„Lidé si vždycky najdou někoho, koho mohou vinit za své neštěstí. Když ne mě, tak kohokoliv jiného.“ Kasia pokrčila rameny a znuděně si pohrávala s mačkanými brambory na svém talíři. „Oba víme, že bych nikdy neplýtvala energií na zabití nějaké blbé krávy.“

„Přesto,“ přiklonil se Ruvkov blíž, „co budete dělat, až přijdou na váš práh s vidlemi a loučemi?“

„Skutečné čarodějnice nehoří. Umírají jen nevinní.“

A Kasia byla všechno, jen ne nevinná.

„Musíte chápat, že o vás mám obavy.“ Cit zjemnil jinak ztvrdlé rysy Ruvkovova obličeje. „Žijete prakticky samotná, bez rodiny –“

„Jestli se chystáte zopakovat svoji žádost o ruku, tak šetřete dechem,“ odsekla Kasia a dala si záležet, aby zdůraznila každé slovo, doufajíc, že si je tak starosta lépe zapamatuje. „Protože to se nikdy nestane.“

Poprvé ji Ruvkov požádal před rokem. Po společně strávené noci před ní padl na kolena a s prstenem v ruce ji prosil, aby už nikdy neodcházela. Aby se stala jeho ženou, paní jeho domu, matkou jeho dětí.

Kasia se mu vysmála. Bylo jí tehdy sotva osmnáct, svatba byla to poslední, nad čím přemýšlela – což mu také řekla.

Odmítnutí starostu nezastavilo. Vracel se se svojí nabídkou zas a znovu jako havran slétávající na pole, ze kterého už byl mnohokrát vyhnán. A pokaždé, když mu tato otázka opustila ústa, náklonnost, již k němu Kasia cítila, slábla. Společně s její trpělivostí.

Kasia moc dobře věděla, co muž jako Ruvkov od své ženy očekává. Nejen aby se mu starala o domácnost, ale aby byla jeho – jeho majetkem, jeho ozdobou, jeho poddanou ve všech ohledech. Nemínila se po tom všem, co obětovala pro svobodu, nechat znovu zavřít do klece.

Že se ji nestyděl předvolat v noci z rozmaru, bylo maximum toho, co byla ochotná tolerovat.

„Mohl bych vás ochránit,“ argumentoval jako tolikrát předtím.

„Nepotřebuji vaši ochranu.“

Ani před pomluvami, ani před zlomyslnými chasníky, před nikým a před ničím. Kdyby Kasie záleželo na tom, co si o ní lidé myslí, usadila by se někde jinde. Někde daleko, mezi méně pověrčivými lidmi, ve městech s lépe upravenými ulicemi, kde by ji nesoudili za to, jak se obléká nebo jak nahlas se směje. Možná by to bylo i jednodušší – ale jednou si k nelibosti všech vybrala k životu tenhle zapomenutý kousek světa a odmítala se z něj nechat vyhnat.

Starosta si s povzdechem promnul spánky.

„Dnes ráno jsem obdržel telegram z Hvězdopádu,“ přiznal s pohledem upřeným pod sebe. Prohlížel si bělostný ubrus, jako by šlo o nejzajímavější věc, kterou kdy viděl, jako by uvolněné nitky byly ze zlata. „Palác vyzvídal, jestli v naší vesnici žije jistá Katarzyna Majewská.“

Kasia ztuhla a srdce jí vyskočilo až do krku. Fyzicky cítila, jak jí roky utíkají před očima. Temný stín osudu se nacházel mnohem blíže, než si myslela. V místnosti bylo najednou takové teplo, že jí po zádech stékaly pramínky potu.

Nic to neznamená, přesvědčovala se marně. Duchové Navu jí dávno sňali to břímě z ramen, už ho nemusela vláčet po světě. Už nebyla tou dívenkou, která před pěti lety riskovala všechno, aby prchla před svým osudem.

Proč by se po ní ale císař jinak ptal?

Kasia se donutila udržet chladný tón. „A co jste mu řekl?“

„Pravdu, samozřejmě. Císaři bych nelhal.“

Dech se jí zadrhl v hrdle a musela se rychle napít vína, aby to skryla. Na začátku večeře jí přišlo příliš sladké, nyní necítila nic než hořkost a trpkou chuť nedozrálých hroznů.

Měla vědět, že Ruvkov se za ni nepostaví.

Nevadí. Kasia si zaryla nehty do dlaní. Vyřeší to po svém. Jako vždy.

„Další důvod, proč byste se ode mě měl držet dál. Díky za víno.“ Dřevěná židle pod ní hlasitě zaskřípala, jak ji Kasia prudce odstrčila a vstala k odchodu. Bylo jí jedno, jestli Ruvkova urazí, nedokázala tu s ním jen tak sedět a předstírat, že je všechno v pořádku.

Než se však mohla vytratit, chytil ji za ruku.

„Zůstaňte,“ šeptl. „Blíží se bouře. Není to bezpečné.“

Starost v očích mu zastínily myšlenky, jež se rozlily z jeho mysli v okamžiku, kdy se jí dotkl. Kasia je ani nemusela prosit, aby ji vtáhly do svého víru, udělaly to samy, bez varování. Ukázaly jí, jak moc si ji Ruvkov touží posadit na klín, stáhnout jí kabát z ramen. Představoval si ji pod sebou nahou, tvář zrudlou vášní a stehna roztřesená touhou – při té myšlence se mu srdce divoce rozbušilo.

„Prosím.“ Jeho prsty jí putovaly podél předloktí. „Chybíte mi.“

Jiného večera by snad Kasia podlehla pokušení. Bývala by odstrčila starostův talíř, vyhoupla se na stůl a líbala ho do němoty. Nechala by ho sevřít ji v náručí, jeho ústa prozkoumat každý záhyb jejího těla, od krku až ke stehnům. Podvolila by se jeho prosbám a teplu objetí.

Dnes ne. Dnes se jí hruď svírala úzkostí, měla pocit, jako by se jí žebra měla každou chvílí rozlomit a zabodnout se jí do plic. Dnes se její myšlenky točily kolem jediného muže – kterým nebyl Ruvkov.

„Nemám náladu.“ Elegantně se mu vyvlékla ze sevření. Víno jí zamlžovalo zrak, ale její mysl zůstávala čistá. Vyrazila z místnosti dříve, než ji stihl zastavit. Kdyby se bývala ohlédla přes rameno, zaznamenala by zklamání v jeho tváři.

Čarodějčin pohled byl však upřen kupředu. Musela se připravit na císařův příjezd.

(text pokračuje)

Pro více informací o knize koukněte na www.yactu.cz.