Tato publikace byla vydána s finanční podporou Státního fondu kultury ČR.

© Zdeněk Vybíral, 2026

Cover illustrations © Lubomír Kupčík, 2026

Cover art © Lukáš Tuma, 2026

Drawings © Martin Ďásek, Jana Maffet Šouflová 2026

Photos © Aargauer Kantonsbibliothek, Art Institute of Chicago, Bayerische Staatsbibliothek, Bayerische Staatsgemäldesammlungen – Staatsgalerie in der Neuen Residenz Bamberg, Cleveland Museum of Art, Collectie Museum Boijmans Van Beuningen Rotterdam, Ghent University Library, Herzog August Bibliothek Wolfenbüttel, Chester Beatty Library Dublin, Jagiellońska Biblioteka Cyfrowa, Library of Congress, Magyar Nemzeti Levéltár, Metropolitan Museum of Art, Muzeum Narodowe w Warszawie, National Gallery of Art, New York Public Library, Pierre Terlinden, Rijksmuseum Amsterdam, Správa Pražského hradu (foto: Jan Gloc), Staatsbibliothek Bamberg (foto: Gerald Raab), Uměleckoprůmyslové museum v Praze, Universitätsbibliothek Heidelberg, Wien Museum, Wikimedia Commons, Yale Center for British Art, Zdeněk Prchlík, 2026

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2026

ISBN 978-80-278-0293-7 (print)

ISBN 978-80-278-1709-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1710-8 (mobi)

ISBN 978-80-278-1711-5 (pdf)

Obsah

Kdo? Proč? Komu?

Vstříc branám tartaru

Osmané přicházejí

Královské vojsko na bitevním poli

Bitva začíná

Krajina po bitvě

„Padl do příkopu potoka Csele“

Dobrodružství Albína Šlika

Zachránit královnu!

Zničení Budína

Králův poslední odpočinek

Moháč a české země

Pýcha a předsudky

Opevněná hranice

Osmanské plány a sny

Pád Bělehradu

Slabiny stavovské monarchie

Cesta do Čech

A co mír se sultánem?

Snahy o obnovení královské moci

Na cestě k Moháči

Otázky a pochybnosti

Moháč českýma očima

Kdo bojoval u Moháče?

Věc Zápolského zrady

Habsburský švagr a spojenec

Musel Ludvík ztratit království i život?

Královo přežití v alternativních dějinách

Rodokmeny

Habsburkové

Jagellonci

Chronologie vybraných událostí

Prameny a literatura

Prameny

Literatura

Seznam map

Evropa před bitvou u Moháče 29. srpna 1526

Evropa po bitvě u Moháče 29. srpna 1526

Bitva u Moháče 29. srpna 1526 – rozestavení vojsk před bitvou

Bitva u Moháče 29. srpna 1526 – rozhodující okamžiky střetnutí

Země pod vládou Jagellonců před bitvou u Moháče (1526)

Země pod vládou Habsburků před bitvou u Moháče (1526)

Uherské království a jeho jižní opevněná hranice 1516–1526

Osmanské tažení 1526

Kdo? Proč? Komu?

do je hlavním hrdinou příběhu, o němž vypráví tato kniha? Zdaleka ne pouze Ludvík Jagellonský, vládce Uherského a Českého království, který ztratil život ve středu 29. srpna 1526, na den památky stětí sv. Jana Křtitele, v nešťastné bitvě s vojsky osmanského sultána. Ludvíkovy osudy se zdají pro naše vyprávění nejpodstatnější. Ale křižují se s životními cestami mnoha jiných lidí, od královských rádců a vojevůdců jagellonské armády až po stovky, ba tisíce bezejmenných, většinou neurozených lidí, které tragická porážka různým způsobem zasáhla.

Své místo zde přirozeně mají i protivníci – osmanští vojáci a velitelé v čele s všemocným sultánem, v tureckých dějinách vysoce oceňovaným Sulejmanem I. Proč jagellonské síly u Moháče prohrály a proč Ludvík v bitvě zahynul? Hledání odpovědi na dvě nejtěžší hádanky vyplňuje značný počet stránek této knihy. Přestože moderní historická věda shromáždila úctyhodné množství poznatků k objasnění moháčské tragédie, pochybnosti a bílá místa přetrvávají. Ostatně s Ludvíkem samotným si nakonec ošklivě zahrála krutá náhoda. A zkoumat její zákonitosti už historik nedokáže…

Komu vděčí toto vyprávění za svůj vznik? Především Nakladatelství Epocha, které oživilo nápad zpřístupnit českému čtenáři historii této klíčové události evropských dějin ku příležitosti pětistého výročí bitvy u Moháče. Myšlenka pustit se do moháčské historie vzešla před mnoha lety z rozhovorů autora knihy se dvěma předními odborníky na české dějiny počátku novověku. Zatímco prof. Jaroslav Pánek přitáhl autorovu pozornost k tématu osmanské expanze do Uher a tím i ke studiu historických kořenů střetávání mezi evropskou (křesťanskou) a muslimskou civilizací, v neméně inspirativních diskusích s prof. Petrem Čornejem si mohl autor ujasnit názory a pohledy na složité vnitřní poměry v českém i uherském státě za vlády Jagellonců. Poněkud odlišná role připadla váženým maďarským kolegům, především dr. Gézovi Pálffymu a dr. Jánosi Szabóovi, pracovníkům Historického ústavu Maďarské akademie věd. První z nich zprostředkoval autorovi mnoho neocenitelných postřehů o maďarské kultuře a dějinách, zejména pak historii dlouholetých bojů s osmanskou velmocí. Druhému autor vděčí za úvodní seznámení se s výsledky výzkumů maďarských historiků na téma moháčské bitvy.

Neocenitelnou pomoc poskytl autorovi Ing. Luděk Mészáros tam, kde bylo nutné zdolat záludné nástrahy maďarského jazyka, tolik vzdáleného běžnému Indoevropanovi. Obdivuhodnou trpělivost vynaložil i Zdeněk Prchlík, umělecký fotograf, když s autorem prodělal nelehkou cestu krajinou jižního Maďarska, rozpáleného pozdním srpnovým sluncem, aby pět století po bitvě zachytil ve svém objektivu současnou podobu osudného válečného pole.

Popravdě, dávné bojiště by v tomto koutě uherské země dnes rozeznal jen málokdo. I profesionálovi, obeznámenému s rekonstrukcemi bitvy, činí potíže vyhledat charakteristické rysy terénu, o nichž hovořily dobové prameny. Nebýt povědomých názvů vesnic na silničních ukazatelích – Sátorhely, Majs, Nagynyárad –, mezi nimiž se odehrávaly kruté boje, sotva bychom si uvědomili, že zde kdysi umírali lidé. Jistě, s důrazem to každému připomene památník vybudovaný pod širým nebem, údajně na místě posledního tábořiště křesťanského vojska. Okolo keři chráněného pahorku jsou rozesety dřevěné plastiky ve tvaru křížů, samostřílů nebo jen prostých sloupů s nápisy a reliéfy. Nechybí ani stylizované postavy krále Ludvíka, jeho vojevůdce Tomoriho nebo sultána Sulejmana s vakem naplněným hlavami uherských zajatců. O kousek dál paní Dorota Kaniszai vztahuje ruce s výmluvným výrazem smutku a zoufalství. Stejně dobře mohlo její gesto patřit i Marii Habsburské, Ludvíkově choti, když se s královským manželem loučila před branami Budína.

Travnatou půdu památníku neruší žádné náhrobky, žádná jména. Nezasvěcený návštěvník by sotva mohl tušit, že pod povrchem se skrývá několik masových hrobů obětí bitvy, vesměs křesťanských zajatců, postínaných druhý den po boji sultánovými janičáry. Bitva přinesla vskutku mnoho prolité krve a utrpení. Její bezprostřední následky postihly především středoevropské země pod vládou Ludvíka Jagellonského. Uherské království se rozpadlo, země Koruny české ztratily panovnický rod a ocitly se na dosah ozbrojené moci Osmanské říše. Moháčská tragédie však zůstává výstrahou i pro naši současnost – připomenutím, kam vede lhostejnost a sobectví, neochota přispěchat včas na pomoc sousedovi, dokonce ani příteli, když jej ohrozí dobyvačné záměry mocného impéria. Zároveň připomíná, že i ve chvílích zoufalství a beznaděje se mohou v lidech probudit vlastnosti, které nám propůjčují opravdovou lidskou tvář – soucit, statečnost a obětavost. Bez nich by naše civilizace dávno zanikla.

Tábor 2026

Vstřícbranám tartaru

nejjižnějším koutě dnešního Maďarska, na pravém břehu dunajského veletoku ajen kousek od chorvatských hranic, leží asi dvacetitisícové město Moháč (maďarsky Mohács). Vposledních letech získalo proslulost především tradičním festivalem lidových masek busó, jež po staletí vyráběli chorvatští usedlíci. Festival se odehrává každoročně po šest únorových dní. Trochu připomíná náš masopust. Ale podle pověsti, rozšířené vtomto kraji, karneval busó vznikl na památku vyhnání Turků zMoháče. Jednou prý zdejší obyvatelé, kteří se před tureckými okupanty ukrývali vmočálech alesích, ze dřeva vyřezali strašidelné masky čertů. Takto nastrojeni za bouřlivé noci na sklonku zimy přepadli tureckou posádku ve městě. Turci vdomnění, že na ně útočí sami ďáblové, uprchli akraj získal svobodu. Když se turista vydá zMoháče jihozápadním směrem kvesnici Sátorhely, narazí zde ještě na jednu zajímavost spojenou stradicí masek busó. Jde orozlehlý kruhový památník pod širým nebem, jenž připomíná krvavou bitvu mezi vojsky uherského krále aosmanského sultána, která se nedaleko Moháče odehrála 29.srpna1526. Postavy velitelů, vojáci, dokonce ikoně jsou ztvárněni jako dřevěné plastiky ve stylu busó.

Památník bitvy u obce Sátorhely. Celkový pohled na areál památníku s dřevěnými plastikami koní uherské jízdy, stylizovanými podle lidové tradice výroby masek busó. (Foto: Zdeněk Prchlík)

Památník však neleží přímo na bitevním poli. To se rozkládalo ještě několik kilometrů dál na jih, kde širokou nivu přetíná ve směru západovýchodním potok Borza. Od jeho koryta ubíhá planina opět jihozápadně až kvýraznéterénní vlně stoupající nad obcí Majs. Dnes tento kus maďarské krajiny pokrývají rozlehlá kukuřičná pole, jen místy přerušovaná alejemi stromů podél cest nebo řídkými lesíky. Na západě se pláň táhne až kosadě Nagynyárád uželezniční trati zMoháče do Pětikostelí (maďarsky Pécs). Zvýchodní strany se opírá ostarou silnici číslo 56, která vede odMoháče do chorvatského Osijeku, paralelně smoderní dálnicí M6. V16. století tvořily přirozenou východní hranici oblasti břehy Dunaje, jenž se rozmáchlým meandrem zařezával hluboko kzápadu. Zákruty řeky zde jako mohutný předvoj kopíroval souvislý pás bažinaté půdy amočálů hustě porostlý rákosím. Dál, až téměř kNagynyárádu, vody Dunaje při pravidelných záplavách odnepaměti vyvrhovaly nánosy hlíny, písku, kamení. Povrch země, utvářený nepravidelně rozmístěnými prohlubněmi ahřebeny, proto vypadal spíš jako vzdouvající se hladina moře čeřená mírnou brízou. Zde, vtéto sypké půdě, bychom nalezli kosti nešťastných účastníků bitvy, která jedním rázem změnila osud dvou království, přispěla kvymření prastaré panovnické dynastie, otevřela Turkům cestu kBudínu aVídni azároveň Habsburkům ke koruně uherské ičeské. Tím vším navždy poznamenala osudy střední Evropy.

Osmané přicházejí

Nebe zvěstovalo toho rána 29.srpna1526 po řadě deštivých dnů (naposledy propršely celé tři dny mezi 22. a24. srpnem) příchod slunného počasí. Na obloze se převalovalo jen několik osamocených mraků, které zdaleka nestačily překrýt jasnící se blankyt. Tábor osmanské armády, ležící na severním břehu říčky Karašica (někde mezi dnešními chorvatskými osadami Branjina aBranjin Vrh) se již od úsvitu plnil hlukem alomozem. Včerejšího večera nařídil vrchní velitel armády, osmanský vládce SulejmanI., svým mužům odpočinek. Očekával však, že zůstanou vpohotovosti. Jakmile trubky kolem páté hodiny oznámí ranní modlitbu, měli být všichni již připraveni. Mnoho bojovníků proto neodložilo na noc zbroj araději snášeli nepohodlí. Sultán rovněž vyrazil plně ozbrojen. Jen si nechal přes lesknoucí se pancíř přehodit světlý, bohatě zdobený plášť. Dnes mělo konečně dojít kbitvě, vojsko se tedy vydalo na sever vstříc nepříteli.

Přesun vrozmoklé krajině poblíž Dunaje, zbrázděné jeho četnými přítoky, se však ukázal nanejvýš nesnadný. Vytrvalé deště smazaly všechny cesty hodné toho jména aproměnily mnoho míst vširokém okolí vobtížně překonatelné mokřiny. Všechny vodní toky se vylévaly zbřehů, Dunaj sám místy připomínal spíš protáhlé jezero. Do bahna zapadaly nohy lidí izvířat. Nejhorší trampoty působila polní děla, ačkoli se jednalo jen olehké kusy, každý tažený dvěma nebo nanejvýš čtyřmi koňmi. Sultánova armáda jich ssebou vláčela na tři stovky. Těžká děla se pomalu přesouvala od Bělehradu na lodích po Dunaji. Ke všemu bylo nutno postupovat vbojové sestavě, protože uspořádání téměř stotisícového vojska dopochodových kolon by znamenalo roztáhnout se do délky několika desítek kilometrů. Zvědové hlásili, že protivník se blíží. Od zkušených osmanských vojevůdců se nedalo čekat, že by zbytečně riskovali avyrazili naproti nepříteli vnepořádku. Důstojníci proto seřadili své oddíly sice do volnějších seskupení, aby se mohly lépe pohybovat členitým terénem, ale přesto vbitevní formaci. Itak vynakládali značné úsilí, aby udrželi své muže pohromadě azabránili zmatku. Bojový šik se totiž zanedlouho rozdrolil, jak byly jednotlivé oddíly nuceny zdolávat překážky vkrajině. Vojákům nestály vcestě jen bažiny aprohlubně naplněné vodou. Museli se prodírat vinicemi aovocnými sady, procházet opuštěnými vesnicemi astatky. Zejména dělostřelci vynaložili hodně lopoty aúsilí, aby se svými smrtonosnými břemeny příliš nezaostali.

Vojenský tábor na dřevořezu z cyklu Mravy a zvyklosti Turků, vydaného vAntverpách roku 1553 podle předloh Pietera Coecka van Aelsta. Obraz zachycuje osmanské vojsko nikoli přímo v bitvě, ale v každodenním provozu tažení: s jezdci, stany, zvířaty, zásobováním i táborovým zázemím. Právě takové zázemí umožňovalo Sulejmanově armádě podnikat dlouhé výpravy do střední Evropy, včetně tažení, které roku 1526 vyvrcholilo bitvou u Moháče. Dřevořez dobře připomíná, že za osmanskými vítězstvími stála také mimořádná organizační schopnost, pohyblivost a logistika celé říše.

Pravé křídlo, jež tvořily jednotky anatolského sboru pod vedením samotného beglerbega Anatolie Behrama paši, brzy narazilo na nečekané potíže. HladinaDunaje se vylila přes nízké louky, kudy se Anatolci zamýšleli přesunout na sever. Celý více než dvacetitisícový sbor se proto musel stočit čelem křece, počkat, až vlevo kolem něj přejde hlavní část armády, posunout se víc na západ apotom se snažit znovu dosáhnout určených pozic. Nepříjemné překvapení přichystala moháčská krajina irumelijskému sboru, jejž sultán svěřil do rukou svého oblíbence, velkovezíra Ibrahima paši. Mužstvo sboru pocházelo převážně zoblastí jižního Balkánu, odkud si přineslo isvé pojmenování. (Rumelie byl souhrnný název pro tehdejší evropské provincie osmanského sultanátu, dobyté kdysi na Byzanci azahrnující přibližně dnešní Řecko aMakedonii.) Rumelijský sbor– vpočtu asi třiceti tisíc ozbrojenců– postupoval jako předvoj celé armády. Když se kolem poledne po deseti kilometrech vyčerpávajícího přesunu jeho muži konečně dovlekli na dohled křesťanskému ležení, ocitli se na vrcholu hřebene vypínajícího se asi třicet až čtyřicet metrů nad úrovní okolního terénu. Hřeben ukončoval šest apůl kilometru širokou plošinu, po níž Rumelijci právě prošli, aprudce se svažoval do otevřené pláně dál na sever. Tím směrem mohli Osmané zahlédnout asi dva kilometry vzdálené první řady křesťanského vojska připraveného vboji. Přibližně uprostřed hřebene se rýsoval záhyb, jenž připomínal hlediště řeckého amfiteátru. Vjeho středu, poblíž dnešní obce Majs, ležela později zaniklá osada Földvár smalým kostelíkem. Svahy hřebene sbíhaly dolů nejen vpoměrně velkém sklonu, ale půda nasáklá deštěm navíc pořádně klouzala aznesnadňovala sestup.

Minula již druhá hodina odpoledne, když se po namáhavé dřině uhřebene ocitl střed Sulejmanovy armády. Jeho jádro představovalo asi jedenáct tisíc janičárů. Původ tohoto pojmenování se většinou odvozuje od tureckého sousloví yeni çeri (doslova „noví vojáci“). Drtivá většina zčlenů janičárského sboru pocházela zchlapců pochytaných kdysi vkřesťanských zemích. Stali se sultánovým osobním majetkem ave zvláštních táborech prošli důslednou převýchovou. Vynikali náboženským fanatismem, slepou věrností sultánovi, zuřivou odvahou vboji. Vedle šavlí ajataganů byli všichni vyzbrojeni mušketami sdoutnákovým zámkem primitivní, ale účinné konstrukce. Uplatňovali se proto zásadně jako pěší oddíly. Vboji většinou nepoužívali ochrannou zbroj. Zato soblibou nosili zvláštní vysoké pokrývky hlavy zvelbloudí srsti ve tvaru vysokých, rozložitých čepic, jejichž látka nebyla ve špičce sešita, ale přepadávala na šíji azáda ve volném pruhu. Vypadali tak vyšší amohutnější, což mělo unepřátel vzbuzovat strach. Při přehlídkách aslavnostních příležitostech si své čepice vylepšovali různými bizarními ozdobami, jež napodobovaly hrady, lodě, zvířata nebo květiny. Díky vytrvalému výcviku dobře ovládali své zbraně apředstavovali rozhodně to nejlepší, co mohl sultán vypravit do pole. Menší část znich sloužila přímo jako sultánova tělesná stráž.

Kromě janičárů obklopovali SulejmanaI. ještě sultánovi sipáhiové (slovo sipâhi je perského původu adá se přeložit jako „voják“), rozdělení do šesti skupin vždy zhruba po tisícovce mužů. Ti se pro změnu právem považovali za elitu mezi tureckou jízdou. Vzdáleně připomínali obrněné jezdce křesťanských armád. Užívali však lehčí zbroj, vyráběnou převážně zkovových kroužků adestiček. Odolností se tedy nemohli rovnat evropským rytířům pozdního středověku vplátové zbroji, překonávali je však pohyblivostí. Hlavy si chránili špičatými přilbami typicky asijského kónického tvaru, často snánosníky, ale bez hledí. Nadto jim proobranu sloužily malé kruhové štíty, proútok dlouhá kopí, šavle apalcáty. Namísto jezdeckých pistolí setrvávali ještě uosvědčených reflexních luků. Určitý počet sipáhiů žil vCařihradě (turecky Istanbul, dříve byzantská Konstantinopol) zprostředků, které jim vyplácel přímo osmanský vládce. Sloužili jako osobní vojsko sultána, jeho palácová jízdní stráž. Díky tomu se mohli pochlubit lepším výcvikem ivýzbrojí než ostatní sipáhiové, vydržovaní zprovincií. Ale také vanatolském arumelijském sboru tvořili sipáhiové hlavní údernou sílu. Jakožto nejpočetnější pravidelné jízdní oddíly představovali na počátku 16. století stále ještě páteř osmanské válečné moci.

Ve srovnání sjaničáry provinční pěchota, takzvaní azábové, zaostávala vbojových dovednostech ivužívání moderních střelných zbraní, na jejichž pořízení azábům většinou scházely prostředky. Osmanští vojevůdci se proto klonili kneblahému zvyku nasazovat azáby při útocích do přední linie jako „kanonenfutr“ kupoutání protivníkovy pozornosti. Ještě hůře zacházeli spříležitostně najímanými pěšáky, neblaze pověstnými bašibozuky (doslova „choré hlavy“; jsou tím míněni lidé bez vedení, chovající se nepořádně, bláznivě). Ti se rekrutovali často zkriminálních živlů, tuláků, zlodějů, banditů arůzných povalečů. Hodili se výborně krozsévání strachu mezi civilním obyvatelstvem protivníka nebo kplundrování nepřátelských ležení. Ačkoli vzhledem kdobrodružnému způsobu civilního života uměli výborně zacházet se zbraněmi, málokdy se nechali donutit nebo vyprovokovat kúčasti na řádné bitvě. Vtakových případech bojovali svelkou zuřivostí. Kvůli katastrofálnímu nedostatku morálky adisciplíny však jevili sklon kdezercím aplnění rozkazů se raději vyhýbali.

Kolem třetí hodiny odpoledne dorazili ksevernímu okraji plošiny konečně iAnatolci. Pohled na znavené muže, spotem ve tvářích ablátem na šatech, nenaplňoval SulejmanaI. ani jeho vojevůdce příznivými nadějemi. Únavou navíc trpěli ikoně avelbloudi. Armáda zjevně potřebovala alespoň krátký oddech. Velení sice vidělo, kde se nachází nepřítel– přes okraj vyvýšené planiny mohlo sjistýmiobtížemi rozeznatpostavení křesťanského vojska ipouhým okem. Nevědělo však, co křesťané zamýšlejí, natož co by mělo samo podniknout. SulejmanI. proto svolal vezíry kporadě. Sesedl zválečného oře auvelebil se na připraveném trůnu, rozložitém dřevěném křesle zdobeném zlatem ahedvábnými polštáři, jež bylo pro takové účely už spředstihem vyrobeno vCařihradě. Poručil bosenskému sandžakbegu Ghazi Chosrev begovi, aby přivedl zkušené muže, kteří pod ním sloužili vosmanském předvoji aznali krajinu jižních Uher.

Sipáhíjský důstojník s praporcem. Vyšší postavení jezdce naznačuje nejen oděv a výstroj, ale také kopí s praporcem, které jej odlišuje od běžného bojovníka.

Jak později vzpomínal účastník porady šejk Ali Dede, povolal Chosrev na sultánův rozkaz letitého již velitele od lehké jízdy jménem Al’Tudša. Sotva přicválal, bez jakýchkoli okolků byl ihned uveden do rady apředstaven panovníkovi. Nestačil si ani sundat přilbu nebo odložit toulec se šípy. „Šťastný aveliký vládce si přeje tvoji radu, starý,“ pronesl Chosrev. „Je snad lepší rada než udeřit na nevěřící?“ odvětil veterán. Ale Chosrev nesouhlasil: „Zkušenost nás naučila, že je těžké odolat mocnému nájezdu semknutých řad nepřátelského rytířstva. Kdyby rozbili naše řady avrhli nás zpět, ocitli bychom se vnebezpečí.“ Raději doporučil svému pádišáhovi před útokem na nevěřící znovu uvážit plán bitvy. Kjeho radě se postupně připojili iostatní vezíři abegové. Zatím se mělo rozbít ležení aprozkoumat pláň pod hřebenem. Sultán proto nařídil Rumelijcům Ibrahima paši opatrně sejít ze svahu azačít sbudováním nového postavení. Pro jistotu přidal velkovezírovi čtyři tisícovky svých janičárů. Ibrahim paša měl osobně obhlédnout terén pod hřebenem aposoudit jeho využití vbitvě, která, jak se zdálo, zůstane odložena na zítřek.

Zároveň válečná porada rozhodla ovyslání smederevského beglerbega Ghazi Baliho ajeho spolurodáka, bosenského správce Ghazi Chosreva na čele dvou oddílů nepravidelné jízdy, každého přinejmenším opěti tisících mužů, směrem kNagynyárádu. Oba zkušení velitelé nenesli nadarmo původně arabský titul ghazi, jenž byl udělován zasloužilým bojovníkům za hrdinské činy ve válkách snevěřícími– šlo tedy ojakousi obdobu křesťanského rytíře, přičemž slovo samotné znamená doslova „ten, kdo bojuje pro víru“. Nyní měli vlastně provést velkorysý obchvat pravého křídla protivníkovy formace. Jednalo se očastý aoblíbený manévr všech nomádských armád, jež uvykly válčení na rozlehlých stepích. Kdysi byl tento taktický prvek především specialitou Mongolů. Od nich jej převzali iTurci, kteří se sMongoly často potýkali, až se tatarský chán na Krymu nakonec stal vazalem cařihradských sultánů. Ostatně určitý tatarský kontingent se pravděpodobně nacházel imezi Sulejmanovými bojovníky uMoháče. Kuskutečnění záměru, jejž měli Turci na mysli, bylo zapotřebí obejít postavení křesťanů ze západní strany, pokud možno vtakové vzdálenosti, aby protivník nic nezpozoroval. Když se jízda dostala širokým obloukem nerušeně až do týla nepřátelského uskupení, ve vhodnou chvíli mohla zaútočit jako náhlá smršť na bitvou zaujaté oddíly protivníkovy armády.

Osmanský jezdecký lučištník. Litografie zprvní poloviny 16. století vychází zněmeckých tisků spojených sobléháním Vídně vroce 1529. Postava jezdce slukem atoulcem ukazuje typ pohyblivého bojovníka, který vevropské obrazové představě zosobňoval rychlost, obratnost aneustálý tlak osmanské jízdy.

Pro takový účel se přirozeně hodila především lehká jízda, zvyklá rychle se pohybovat ivneznámém terénu, schopná pružně reagovat na měnící se vývoj zápolení inečekané okolnosti. Osmanští vojevůdci podobnými úkoly často pověřovali nepravidelné jízdní oddíly nazývané akindžilar (vjednotném čísle akindži čili „jezdec“), které si najímali přímo vprůběhu tažení na Balkáně. „Jezdci“ pocházeli nejčastěji zbulharských, srbských abosenských oblastí sultánovy říše. Vyzbrojeni lukem, šavlí akopím nepoužívali téměř žádnou ochrannou zbroj. Spoléhali se na rychlost svých koní ana moment překvapení. Pokud se mohli pohybovat votevřené krajině, dokázali napáchat ohromnou spoušť idaleko vzázemí napadeného protivníka. Brali veškerou kořist, kterou dokázali uvézt, nejraději otroky. Co neuloupili, to zničili ohněm. Skvěle ovládali umění záškodnické války azpůsob boje založený na výpadech aléčkách. Proto sloužili také jako hlídky apředvoj pro řadové vojsko. Bali beg se už od jarních měsíců spočetným houfem akindžilar potuloval ve směru postupu velké Sulejmanovy armády, zkoumal sílu křesťanského odporu aodolnost uherských obranných postavení. Tentokrát ale dostal výslovný rozkaz neplést se do bitvy, dokud neuvidí křesťany prchat. Teprve potom měl pronásledovat utíkající azároveň napadnout křesťanský tábor, který– jak se osmanské velení dohadovalo– ležel někde na severu za postavením uherské armády. Bali begovým prvořadým úkolem bylo zabránit příchodu křesťanských posil od západu.

Třiceti tisícům Rumelijců trvalo skoro hodinu, než se shromáždili na úpatí svahu. Ke konci přesunu je počala obtěžovat dělostřelba přicházející zkřesťanského postavení. Na tak velkou vzdálenost ale nemohla způsobit žádné škody. Zachovávajíce klid rozložily se rumelijské oddíly postupně do linie opřené pravým křídlem oFöldvár, levým křídlem ovesnici Majs, která zde stojí dodnes. Spomocí janičárů se vojákům Ibrahima paši dokonce podařilo dostat kMajsu ipřibližně polovinu dělostřeleckého arzenálu, jenž armáda přitáhla na bojiště ssebou. Neodvážili se však děla vyvézt blíž nepříteli, aproto je ukryli vtáhlé prohlubni na úpatí svahu, která začínala východně od Földváru atáhla se až přes katastr dnešního Majsu, přibližně podél ulice Mihályho Táncsicse. Při pohledu zvyvýšeniny se osmanské velení domnívalo, že prohlubeň připravili Uhři jako ochranný příkop. Ve skutečnosti šlo odílo přírody, snad jen zesílené vdůsledku intenzivních srážek onoho deštivého léta.

Jak se mělo záhy ukázat, postavení pro svou artilerii nezvolil turecký střed příliš vhodně. Aby dokázali střílet přes okraj prohlubně, zvedli osmanští dělostřelci hlavně svých zbraní. Střely proto nemohly jako obvykle opisovat velmi plochou dráhu letu, téměř vodorovnou spovrchem terénu, nýbrž sledovaly poněkud strmější, ale oto méně účinnou křivku. Jako dělostřelecká munice se tehdy užívaly obyčejné kamenné nebo železné koule. Tajemství jejich výkonnosti nespočívalo ve výbušné síle při dopadu, ale vprůrazné síle během letu. Jinými slovy, aby koule vystřelená zděla dokázala srazit co nejvíce pěšáků ijezdců, musela letět pokud možno rovně avpřiměřené výšce nad zemí. Čím větší úhel během svého klesání svírala se zemí, tím více se zmenšovala pravděpodobnost zásahu. Kdovršení všeho úval, vněmž se osmanská děla zastavila, byl právě tak hluboký, aby ztížil účinnost střelby azároveň neposkytl dělostřelcům dostatečnou ochranu před očekávaným útokem křesťanské armády.

Janičáři se proto snažili narychlo opevnit postavení artilerie pomocířetězů anaostřených kůlů. Použili idřevěné tarasy– veliké štíty podobné těm, kterými husité mezery vyztužovali ve svých vozových hradbách. Podle sultánových inventárních záznamů vezla jeho armáda takových tarasů asi tisíc. Osmanské prameny hovoří dokonce onasazení dělových vozů. Není ovšem jasné, co tím myslí. Vdobových vojenských příručkách ateoretických spisech namnoze německého nebo italského původu bychom nalezli popisy válečných vozů skorbou zakrytou dřevěnými fošnami jako primitivním pancéřováním. Dokonce ivknihovně sultána MehmedaII. (vládl 1451–1481) ajeho následovníků se nacházela podobná díla. Skicáře Leonarda da Vinciho obsahují plány těžce vyzbrojeného vozidla, jež autor navrhl pro milánského vévodu Ludovica Sforzu vroce 1487 ajež bývá někdy označováno jako pravzor tanku. Turci však uMoháče spíše použili vozy, vnichž přepravovali samotné hlavně děl během tažení. Vozy ovšem mohly být snadno upraveny ktomu, aby je obsluhy použily jako střelecká stanoviště. Takže obsluhy nemusely hlavně děl pracně překládat na odděleně převážené lafety. Vkaždém případě linie řetězů, kůlů, tarasů avozů, osazená artilerií astřelci zručnic, představovala pro křesťanskou jízdu vpodstatě neprůchodnou překážku. Ale ještě než se podařilo tuto smrtonosnou hráz dobudovat, křesťanský útok začal…

Královské vojsko na bitevním poli

Vojsko uherského ačeského krále Ludvíka Jagellonského stálo vpoli také již od samého rána. Hned po východu slunce aranní modlitbě se oddíly začaly řadit do bojové sestavy. Nemocemi předčasně zestárlý palatin (uherský místokrál) Štěpán Báthory svelkým sebezapřením doprovodil svého vládce kprohlídce jednotek. Útrapy polního tažení provlhlou krajinou vpovodí Dunaje vyvolaly uBáthoryho návrat těžkých záchvatů dny. Ač se jinak pohyboval jen na voze, přemohl tělesnou bolest avjitru rodícího se teplého, slunného dne vyjel vsedle koně po Ludvíkově boku před řadící se vojsko.

Portrét Ludvíka Jagellonského pocházející z období těsně před moháčskou bitvou. Panovník je ověnčen Řádem zlatého rouna. Ačkoli se příslušníci řádu zavazovali ke vzájemné pomoci a ohraně křesťanství, většina vladařů nechala mladého krále osmanské hrozbě napospas.

Po vzoru dávných hrdinských příběhů měl panovník povzbudit své vojáky adodat jim odvahu. Společná ranní přehlídka však sledovala ještě jiný účel. Armádou kolovaly zvěsti, že Ludvík vtáboře vůbec není askrývá se na budínském hradě. Podobné fámy se nerodily jen vdůsledku válečné nejistoty aotřesené morálky. Mnozí zkřesťanských bojovníků mladého Jagellonce dosud nikdy nespatřili asotva by ktomu za normálních okolností našli příležitost. Atak Ludvík následován palatinem projížděl mezi vojskem sobnaženou hlavou, aby podle slov pozdějšího kronikáře „tím snázeji od lidu svého byl poznán“. Báthory přitom na něj ukazoval avolal: „Hle, váš král! Za něj bojujte, za svou vlast acelé křesťanstvo na Turky udeřte, čest Boží asvého národa na paměti mějte! Ne vsvůj malý počet zbrojný, ale vsamého Boha doufejte!“ Palatinovy pobídky nepadly do nepřipravené půdy. Hodně mužů, kteří se zde vranním slunci shromáždili– bez ohledu na stupeň urozenosti apůvod–, cítilo odpovědnost, lásku nebo jiné pouto přinejmenším ke své zemi či zděděné křesťanské víře, amožná ike svému panovníkovi. Zejména uherská šlechta překypovala vposledních dnech bojechtivostí aprojevy vlastenectví. Zčásti pod vlivem těchto nálad vojsko– pohnuto palatinovou výzvou– nyní složilo tváří vtvář mladičkému králi slavnostní slib. Strženi vlnou nadšení přidali se dokonce inajatí žoldnéři, kteří obvykle dávali přednost osobním hmotným zájmům. Všichni teď přísahali, že jsou odhodláni podstoupit krajní nebezpečí ismrt pro vlast, víru, své rodiny asvobodu.

Přirozeně také Ludvík osobně se chystal vnastávajícím střetnutí projevit chrabrost, jak mu přikazovalo jeho postavení křesťanského rytíře apříslušníka jedné znejurozenějších panovnických rodin tehdejší Evropy. Velení nad armádou ale králova válečná rada svěřila jednapadesátiletému Pavlu Tomorimu, arcibiskupovi kaločskému avrchnímu hejtmanu jižní vojenské hranice. Přestože vroce 1520 vstoupil do františkánského řádu aotři roky později obdržel od papeže významný církevní úřad, byl Tomori starý voják, který vcelku úspěšně strávil řadu let vpohraničních bojích stureckými vetřelci. Tak početnou armádu však ještě nevedl. Příliš mu nepomohlo, že dostal kruce Jiřího Zápolského, spišského hraběte amladšího bratra sedmihradského vojvody Jana Zápolského. Ze strany Ludvíkovy válečné rady to byl spíš politicky motivovaný tah, kterým se snažila přimět mocný klan Zápolských kužší spolupráci skrálovským dvorem. Ani sám Ludvík Tomorimu jeho úkol neulehčoval. Zatímco turecký sultán se již stačil osobně zúčastnit nejméně dvou velkých tažení, dvacetiletému Ludvíkovi bez ohledu na jeho nespornou statečnost chyběly bližší válečné zkušenosti. Přesto neváhal plést se Tomorimu do velení, některé hejtmanovy rozkazy dodatečně měnit, jiné ignorovat.

Ludvíkova armáda vpočtu sotva překračujícím asi dvacet pět tisíc mužů se po přehlídce hnula od svého tábora směrem na jih. Velení ji rozdělilo do dvou sledů. Ve středu prvního pochodovala masa přibližně deseti tisíc pěšáků vyzbrojených píkami, halapartnami, mušketami, ale také kušemi aluky. Část znich nesla pavézy, veliké štíty, které došly ve střední Evropě obliby ještě za husitských válek před sto lety. Nejen díky rozmanitému vybavení zbraněmi izbrojí vyhlížela královská pěchota jako dosti pestrý abarvami hýřící dav. Našli bychom vní španělské mušketýry, německé lancknechty, české pavézníky ahalapartníky, uherské střelce, Italy, Rakušany, Poláky.

Dílna mečířů v Kodexu Balthasara Behema. Miniatura zachycuje městské řemeslníky při výrobě a prodeji zbraní, tedy svět každodenní práce, bez něhož by se válečná výprava nemohla uskutečnit. Meče a další chladné zbraně všeho druhu vznikaly v rukou specializovaných mistrů, kteří byli součástí městských cechů a širšího trhu s vojenskou výstrojí. Obraz připomíná materiální zázemí války: za každým ozbrojencem na bojišti stály dílny, obchodní vazby a dlouhá řemeslná tradice.

Většina oddílů bojovala pod svými hejtmany, kteří je vedli už na cestě do Uher akLudvíkovu vojsku. ZČech přitáhl podkomoří českých královských měst, urozený rytíř Jakub Kyšperský zVřesovic ana Valči, doprovázený svým synovcem Janem zVřesovic. Bez otálení vyslyšel královy žádosti opomoc avpoměrně krátkém čase posbíral oddíly zKadaně, Loun, Mostu, Tábora aŽatce. Pod jeho velení se přidaly některé další jednotky. Mezi nimi vynikala velikostí hotovost Boleslavského kraje, na jejímž shromáždění azaplacení se nejvíce podílela bratrská šlechta včele shlavním světským ochráncem Jednoty bratrské, panem Konrádem Krajířem zKrajku. Značnou částkou přispěl iluterán Jan zVartemberka ajeho přátelé. Urození páni svěřili hotovost krajskému hejtmanovi azároveň hejtmanovi krajířovských panství rytíři Jindřichu Hložkovi ze Žampachu ana Březně. Kromě Hložkových lidí se kJakubovi zVřesovic připojilo pravděpodobně išest set pěšáků placených JindřichemVII. zRožmberka na čele srožmberskými dvořany Mikulášem Zlínským zVizovic aZdeňkem Loubským zLub. ZMoravy přitáhlo 1300 žoldnéřů, které za peníze od papeže vkvětnu 1526 naverboval papežův uherský vyslanec Giovanni Burgio, snad za pomoci Ludvíkova kancléře Štěpána Brodariće. Na post velitele Burgio zjednal italského kondotiéra Hannibala zCypru.

Německá plátová zbroj zAugsburgu, přibližně zlet 1510–1520. Dokonale tvarované ahustě žlábkované pláty představují typ zbroje, který bývá spojován stzv.maxmiliánským stylem asvrcholnou produkcí jihoněmeckých zbrojířských dílen. Podobná výstroj byla určena pro aristokratické advorské prostředí, vněmž ochranná funkce zbroje splývala sreprezentací společenského postavení. Vdobě LudvíkaII. patřily augsburské, norimberské či innsbrucké dílny knejprestižnějším centrům výroby luxusních zbrojí ve střední Evropě.

Napravo inalevo od pěchoty vyrazily kupředu houfy dobře vyzbrojených jezdců. Plátová brnění se střídala skroužkovými košilemi, uzavřené helmy opatřené hledím soblíbenými typy orientálních přilbic. Nejzámožnější si opatřili nákladnou celoplátovou zbroj, která představovala nejen důkladnou ochranu, ale také skvostné ukázky řemeslné práce. Taková díla se do Uher mohla dostat buď ze severní Itálie, kde vMiláně, Brescii, Mantově, Florencii nejlepší kovotepci zpracovávali zakázky také pro střední Evropu, nebo zproslulých bavorských atyrolských platnéřských dílen vAugsburgu, Landeshutu, Norimberku aInnsbrucku. Už Ludvíkův otec král Vladislav si nechal vyrobit takovou zbroj vAugsburgu. Dílna augsburského zbrojíře Kolmana Helmschmieda dodala úplnou jezdeckou zbroj, zahrnující iochranu koně, pro Ludvíkova švagra arcivévodu Ferdinanda právě vroce 1526. Dost možná, že iLudvíkovo vlastní brnění, zdobené po celém povrchu jemně tepanými ornamenty ve tvaru čtyřcípých hvězd, pocházelo zjihoněmeckého obchodního střediska.

Častěji však bylo možno vřadách křesťanů zahlédnout jen kyrysy chránící hruď nebo plece. Takovou lehčí, ale přece jen působivou amnohdy bohatě zdobenou výzbrojí se vyznačovali husaři, divocí srbští jezdci vuherském žoldu. Odkud se vzalo jejich pojmenování, není zcela jasné (nejčastěji se maďarské slovo huszár odvozuje zposbrštěného italského výrazu corsaro, označujícího námořní lupiče abandity vůbec). Vbojích sOsmany se však výborně osvědčili jako lehká jízda. Zejména uherský král Matyáš Korvín je rád přijímal do svých služeb. Bojové zvyklosti stejně jako odění husarů přejímali imnozí uherští válečníci. Jako první zbraň při útoku používali husaři 4,5 až 5 metrů dlouhé kopí. Poté se ke slovu dostaly palcáty, sekery, bojová kladiva, šavle ameče. Nepřátelské údery zachycovali zvláštními štíty obdélníkového tvaru snetypicky vykrojeným zakončením, kvůli němuž husarské štíty připomínaly ptačí peruť. Ostatně se jim iříkalo „křídlaté“. Ani křesťanská jízda nepoužívala střelné zbraně. Jezdecké pistole nebo arkebuzy – kratší obdoby pěchotních mušket– se rozšířily vjezdectvu evropských armád teprve po polovině 16. století.

UMoháče bojovala uherská jízda ještě postaru, osvědčeným, tradičním způsobem hodným křesťanského rytíře, který usiloval dokázat svou odvahu tváří vtvář nepříteli. Ostatně tito jezdci většinou patřili ksoukromým družinám uherských baronů. Část ztěchto bohatých amocných pánů dokonce napodobovala zvyk, jejž kdysi zavedl Matyáš Korvín, neboť zvybraných husarů sestavovala své tělesné gardy. Avšichni baroni pospolu obvykle neprojevovali příliš velký smysl pro zavádění nějakých převratných novot do výzbroje drobné válečnické šlechty, která jim sloužila. Ta nyní vyrazila do boje na zavolání svých patronů, aby splnila základní povinnost vazala. Pravé křídlo vedl chorvatský bán František Batthyány, kterému stál po boku Jan Tahy hrabě zTahváru aTarkö. Levého křídla se ujal správce temešské župy Petr Perényi ze Siklósu. Ten se jako věrný přívrženec Zápolských později stal strážcem koruny, adokonce sedmihradským vojvodou. Vprvním šiku se obklopeni svými družinami nacházeli další přední šlechtici království jako někdejší správce Bělehradu aŠabacu, nyní szatmárský župan Ondřej Báthory hrabě zEczedu (palatinův nevlastní bratr), uznávaný válečník Tomáš Széchy hrabě zFelsö-Lindvy, František Drugeth pán na Humenném, nejvyšší komorník Gabriel Perényi, sedmihradský velmož arovněž straník Zápolských Imrich Czibak, Ondřej Pálóczy idalší spojenci rodu Perényiů. Kromě nich se vpřední linii pohybovali oba velitelé– Jiří Zápolský aTomori.

Petr Perényi, jeden zpředních uherských magnátů počátku 16. století. Už před bitvou uMoháče patřil kvlivným osobnostem království akaristokratům, na jejichž moc musel Ludvík brát ohled. Po roce 1526 sehrál významnou roli vzápasech ouherskou korunu.

Před celým prvním sledem se navíc ještě vezlo pětaosmdesát polních děl vesměs malé ráže. Několik těžších kusů, které ssebou armáda měla, pocházelo zarzenálu budínského hradu. Asi tři desítky novějších děl nakoupil ve Vídni rakouský šlechtic Jan hrabě zHardeggu, který zároveň převzal velení nad celou Ludvíkovou artilerií. Její největší část, použitelná vpolní bitvě, se skládala převážně zlehkých falkonetů (česky též „sokolnice“) sráží nanejvýš 70 milimetrů aponěkud průraznějších kulverinů (název odvozen způvodního latinského pojmenování colubrinus, tedy „užovka, užovkovitý“), které mohly vystřelovat alespoň dvoukilogramové projektily. VUhrách se jim přezdívalo jednoduše „tryskové pušky“ nebo také podle německého vzoru „bitevní hadi“ pro dlouhý, úzký tvar hlavně. Kromě „sokolnic“ či „hadovek“ se Ludvíkovo dělostřelectvo spoléhalo dokonce ina staré houfnice atarasnice. Některé znich dost možná ještě pamatovaly války uherského krále Matyáše Korvína. Dnešnímu člověku by taková artilerie připomněla spíš klukovské hračky, ale při vhodném použití přece jen mohla nepříteli způsobit citelné potíže. Bohužel vLudvíkově okolí se jen málokdo zvelících důstojníků mohl pochlubit zkušenostmi zvyužití dělostřelectva vpolní bitvě. Tomori knim pohříchu nepatřil. Arcibiskup raději důvěřoval taktice prudkých, překvapivých jezdeckých útoků, která mu přinesla úspěch vpředchozích střetech sOsmany.

Druhý sled tvořil mohutný útvar těžké jízdy, nejlépe vyzbrojená část uherské armády, skutečný výkvět Ludvíkova rytířstva. Těla mnohých bojovníků krylo plátové brnění téměř doslova od hlavy až kpatě. Takto je vnímal inepřítel. Dovedně iluminované kresby, jež zdobily vypravování osmanských kronik oválkách SulejmanaI. sUhry, zpodobňují křesťanské bojovníky obvykle zcela uzavřené do železné zbroje, hlavy isobličeji schované vkulatých přilbách se spuštěným hledím. Šedavou barvu zbroje křesťanů jen místy narušovala prosakující krvavá červeň… Někteří rytíři dokonce opatřili kovovými pláty isvé koně. Podle drahé zbroje se dala předpokládat přítomnost krále ajeho družiny.

Skutečně, Ludvík se pohyboval někde uprostředpočetného houfu. Jeho jádro tvořily asi čtyři tisícovky jezdců, provázející svého panovníka už odBudína. Celé skupině velel zkrálova pověření nejvyšší komorník Mikuláš Tharczay. Ludvíka obklopovala další tisícovka zvlášť vybraných, většinou polských ačeských těžkooděnců. Mezi nimi zaujali své místo tři uherští šlechtici se zvláštním posláním– Kašpar Ráskay hrabě zNógrádu, Valentin Török zEnyingu aJan Kállay zNagykalló, přezdívaný „Rytíř“. Jejich úkol, který jim vpředvečer bitvy výslovně uložila válečná rada, zněl za každou cenu vnastávajícím střetnutí ochránit králův život. Uherský kronikář Mikuláš Istvánffy všechny tři vykreslil jako nejudatnější anejbojovnější muže vkrálově okolí. Pravdou je, že Ráskay se již stačil proslavit mnoha bitvami, pohříchu hlavně na půdě korunních sněmů. Jako ve své době známý básník actitel humanistické literatury vládl sice dobře perem, ale co mečem? Török sKállayem se mohli zatím chlubit pouze mládím. Všichni tři nejspíš nepochybovali ovlastní odvaze, avšak jejich hlavní kvalifikace pro svěřenou úlohu zřejmě spočívala vokázalé věrnosti, kterou prý Ludvíkovi projevovali.

Falkonet na kolové lafetě – pohyblivé polní dělo, s nímž armády první třetiny 16. století počítaly nejen při obléháních, ale i v otevřeném terénu. Menší ráže znamenala snazší přepravu a rychlejší manipulaci než u těžkých kusů a podobná děla byla přivezena i na moháčské bojiště. Jejich skutečný účinek ovšem závisel na postavení, terénu, včasné přípravě a schopnostech obsluhy.

Imnozí další zkrálovy družiny patřili kLudvíkovým stálým dvořanům aspolečníkům. Čestné místo mezi nimi náleželo hofmistru královského dvora Petru Korlatkovi akrálovskému podkonímu Kašparu Horváthovi zVingártu. Ludvíkovi za zády se drželi sedmihradský šlechtic akrálův pokladník Štěpán Maylád, přes nevysoký věk již pověstný znalec vojenského řemesla, dále osobní královi komorníci– Slezan Oldřich Cetrys zLorenzdorfu apolský šlechtic Ondřej Trepka. Svého vladaře doprovázeli iněkteříčeští bojovníci, především Štěpán Šlik– titulární hrabě zHolíče aBassana, zakladatel proslulého stříbronosného Jáchymova– se svými příbuznými, bratranci Albrechtem, pánem na Lokti avelitelem dvou set jezdců, aAlbínem zfalknovské větve sezením na Nejdku, městě ahradu nad říčkou Rolavou nedaleko Karlových Varů. Kromě nich prameny uvádějí ještě Jana Bezdružického zKolovrat na Buštěhradu, Buriana zGutštejna, příslušníky dvou starobylých rytířských rodů zMarkrabství moravského Jana Prusinovského zVíckova a Zikmunda Kropáče zNevědomí amnoho dalších českých imoravských šlechticů.

Válečná rada Ludvíka Jagellonského před bitvou u Moháče. Uherský a český král je zobrazen uprostřed tábora, obklopený velmoži, rádci, zbrojnoši a děly. Miniatura ukazuje, jak si osmanské prostředí představovalo Ludvíkův dvůr avojenskou moc jeho království.

Jezdecký souboj před bitvou u Moháče. V dramatickém středu výjevu se proti sobě řítí osmanský a uherský jezdec, zatímco za nimi čekají obě armády. Jednotlivý souboj předznamenává velkou bitvu a zdůrazňuje rytířský rozměr války, jak jej zachytil osmanský dvorský malíř.

Poblíž jagellonského vládce se nad hlavami jezdců třepotala korunní korouhev, na které se třpytil zlatem vyšitý obraz Panny Marie. Korouhev střežil dvorský sudí Jan Drágffy, kterému podle starého obyčeje odňali zbot ostruhy, aby prý „na utíkání ani nepomyslil“. Po králově pravici se shromáždili uherští preláti abiskupové na čele snejvyšším kancléřem království, ostřihomským arcibiskupem Ladislavem Szalkayem, který si zároveň osoboval úlohu předního králova rádce (zdaleka nejen) vcírkevní politice. Stáli tady záhřebský biskup Šimon Bakócs z Erdödu se svým bratrem, velkovaradínský biskup František Perényi, biskup znedalekého Pětikostelí Filip Móré, bosenský biskup Jiří Palinay, nitranský biskup Štěpán Podmanický ataké probošt kapituly ze Stoličného Bělehradu (maďarsky Székesfehérvár) Imrich Bebek. Nalevo od krále bylo vidět palatina Štěpána Báthoryho hraběte zEczédu ijeho bratra Jiřího, který zastával úřad nejvyššího podkoního, biskupa zRábu Baltazara Paksiho, vácského biskupa Jana Országha, zemského soudce azalanského župana Ambrože Sárkányho zÁkoszházy, Františka Csaholyi hraběte zCsanádu amnohé další uherské barony. Po obou stranách doprovázely tento zástup bohatýrů skupinky husarů, lehce oděných jezdců zmagnátských družin, adokonce imenší oddíly pěchoty.

Křesťanské vojsko urazilo během dopoledne asi šest kilometrů směrem kjihu, než je zastavily strmé břehy říčky Borzy, která přetínala planinu vpřibližně západovýchodním směru. Rychlost postupu vskutku nebyla nijak závratná, přestože rovinatý terén jižně od Moháče nekladl takové překážky, jaké museli zdolávat osmanští protivníci na vyvýšené plošině. Převážně písčitá půda zarostlá vysokou travou, místy rákosem aostřicí, brzdila hlavně pěšáky adělostřelce. Jezdci se dostávali do potíží spíš na levém křídle, kam zasahoval pás dunajských mokřin. Itak se ale všichni museli vyhýbat proláklinám naplněným po dlouhotrvajících deštích vodou. Když vojsko překonalo po můstcích abrodech tok Borzy, jeho pohyb se zastavil. Důstojníci se namáhali obnovit bitevní formaci rozrušenou pochodem. První sled, původně seřazený do šiku ne delšího než 1600–1900 metrů, se roztáhl do délky téměř čtyř kilometrů. Velení se totiž obávalo turecké početní převahy achtělo protivníkovi znemožnit nebo alespoň ztížit případný pokus okřídelní obchvat.

Původně se na poradě vLudvíkově stanu zvažovala možnost posílit zabezpečení křídel válečnými vozy, jakousi posuvnou dřevěnou hradbou. Nakonec vozy zůstaly jako ochranaležení. Před středovou formací pěchoty byla do palebního postavení rozmístěna děla. Hlavní síly druhého sledu se uspořádaly vponěkud kratší linii do pěti řad. Král stál ve čtvrté řadě, obklopen komorníky advořany. Jeho lidé ssebou vedli ičerstvé náhradní koně, na kterých by Ludvík mohl zbojiště uniknout, pokud by hrozila porážka. Oba křesťanské šiky dělila podle očitého svědka vzdálenost, „co by kamenem dohodil“. Muži zpředních řad viděli před sebou ubíhat planinu až kFöldváru, ležícímu ještě zhruba dva kilometry na jih, kde se zdvíhal táhlý hřeben vyvýšeniny. Tomuto úzkému pruhu země bylo souzeno stát se bitevním polem. Vté době už se na něm objevovaly skupinky akindžilar, nepravidelné osmanské jízdy, které se utkávaly spředsunutými uherskými hlídkami azase mizely.

Minulo poledne. Hlavní síla Sulejmanova vojska se dosud neukázala. Křesťanské velení ji spíš tušilo někde za pahorky na jižním obzoru, protože průzkumné oddíly kvůli potyčkám sakindžilar nemohly už od rána proniknout za linii Majs–Földvár. Jen zdálky se nesoucí zvuk bubnů apíšťal prozrazoval blízkost protivníka. Zatímco turecké oddíly, postupně zaplňující severní okraj vyvýšené planiny, viděly křesťanské vojsko jako na dlani, uherští vojevůdci stále tápali vnevědomosti, co nepřítel zamýšlí. Arcibiskup Tomori doufal, že se mu podaří předsunuté jednotky nepřítele vyprovokovat kneuváženému výpadu. Poté by mohl protiútokem smést osmanský předvoj amožná by celá sultánova armáda propadla panice. Rumelijci, kteří se jako první objevili vdohledu, se ale neměli ktomu, aby se vyřítili do bezhlavého náporu. Tomorimu nezbývalo než čekat na příhodnou chvíli, až bude moci uvést do chodu záložní plán. Ten spočíval vúmyslu napadnout Osmany při sestupu zvyvýšeniny kFöldváru. Tomori chtěl zaútočit, jakmile se na planině před ním ocitne právě takové množství sultánových vojáků, které by ještě dokázal zničit, aniž by jej ohrozila turecká početní převaha. Ikdyby se mu nepodařilo zasáhnout větší část osmanských sil, předpokládal, že zmatek astrach vyvolaný první porážkou obrátí zbylé protivníkovy jednotky na útěk. Plán odvážný až kbláznovství vyžadoval přesně načasovat jediný úder, který mohla křesťanská armáda podniknout, avykonat ho sneochvějnou rozhodností. Zatím ale nebylo na koho útočit, jako by Osmani oTomoriho plánu věděli aodmítali vyplnit přisouzenou roli. Nebo snad chtěli vylákat Ludvíka zjeho výhodného postavení? Ani Ludvík, ani Tomori ovšem nemohli vědět, že osmanské vyčkávání způsobila únava ztěžkého pochodu anerozhodnost Sulejmanovy válečné rady nad výběrem času ivlastního místa nazrávajícího střetnutí.

Ilustrace z rytířského eposu Theuerdank, vydaného roku 1517. Dřevoryt je cenným dokladem podoby plátové zbroje na počátku 16. století: zachycuje ozbrojence v uzavřených přilbách, členěných kyrysech a dalších ochranných součástech, které tvořily výstroj nejtěžší jízdy i vybraných pěších bojovníků.

Bitva začíná