Jak být dobrým houbařem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Aleš Vít, Radomír Socha

Jak být dobrým houbařem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© text a foto Radomír Socha, Aleš Vít

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2026

ISBN v tištěné verzi 978-80-204-6705-8

ISBN e-knihy 978-80-204-6709-6 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6710-2 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6706-5 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

Úvodní slovo

Každým rokem se nejen o sběr hub, ale také o bližší informace ze světa hub zajímá stále větší počet lidí, a to především zástupců mladší generace. Většina z nich se snaží postupně seznamovat i s radami zkušenějších houbařů. Mnozí ovšem nejprve sáhnou po některém z již vydaných populárních atlasů hub dle aktuální nabídky na knižním trhu. Takové publikace bývají zaměřeny jen na určování a poznávání u nás rostoucích druhů hub, méně však, anebo vůbec také na konkrétní odpovědi k dotazům houbařící veřejnosti. Je zřejmé, že rady houbařům jsou jen těžko zcela vyčerpatelné, jelikož do České mykologické společnosti, jakož i České vědecké společnosti pro mykologii, stejně tak i do houbařských poraden regionálních zájmových uskupení či mykologicky profilovaných skupin na sociálních sítích přicházejí stále nové a nové dotazy, a to nejen od začínajících houbařů, ale i od těch, kteří by se rádi dozvěděli o houbách víc a touží se stát pokročilými znalci hub, s případnou ambicí následné profesionalizace v oboru mykologie. Tohle vše nás přivedlo k rozhodnutí připravit tuto publikaci a tím napravit a vyplnit mezeru na trhu s literaturou tohoto zaměření. Kladené otázky v knize se týkají jak houbařské, tak i kulinářské a léčitelské praxe. Předností publikace navíc je, že odpovědi k uvedeným tématům jsou v ní pohromadě. Čtenáři je tak nemusejí pracně vyhledávat v nejrůznějších dalších knihách o houbách, případně za pomoci internetu. Tato rukověť pro houbaře, kteří se právem touží stát pokročilejšími a v tomto oboru zájmové činnosti znalejšími, je jim tímto k dispozici. Přejeme všem zájemcům o svět hub, aby jim naše kniha byla k užitku.

Praha, České Budějovice, 2026

O houbaření a sběru hub

1. Kdo utvářel historii houbaření a mykologie u nás?

Historie houbaření má u nás velmi dlouhou tradici. Jedním z pilířů české mykologické tradice byl Julius Vincent Krombholz (1782–1843), lékař a profesor na Lékařské fakultě Karlovy Univerzity (pod dobovým názvem Ferdinandova universita u sv. Klimenta) v Praze. Věnoval se mykologii a poznatky o ní shrnul mj. i do svého hlavního díla (v českém překladu Věrná vyobrazení a popisy jedlých, škodlivých a podezřelých hub), které publikoval v letech 1831–1846. Popsal v něm 310 druhů hub a doplnil o 76, původně jen černobílých ilustrací hub (připravených pro jejich následné kolorování dle požadavků průběžného dotisku díla). Jedná se tak o historicky první rozsáhlý atlas hub s unikátními barevnými ilustracemi. Rovněž August Carl Joseph Corda (1809–1849), český lékař, mykolog a zakladatel české vědecké ilustrace, se zapsal do dějin mykologie. Jeho hlavní mykologická díla o drobných mikroskopických houbách jsou šestidílná. Icones fungorum hucusque cognitorum (1837–1842), Prachtflora europäischer Schimmelbildungen (1839) a Anleitung zum Studium der Mykologie (1842).

K šíření našich znalostí o houbách přispěl i Josef Velenovský (1858–1949), český mykolog, botanik a profesor na Karlově univerzitě. Zajímal se o terčoplodé, chorošovité, hřibovité a lupenaté houby a opublikoval více než 2500 nových taxonů. Byl autorem pětidílného atlasu Naše houby. Na svoji dobu se jednalo o výjimečné dílo, přinášející popisy a naleziště stovek druhů makromycetů, vyskytujících se na našem území. V roce 1948 toto dílo přeložil do latiny prof. dr. Albert Pilát, autor díla České houby (1920–1922). Kromě toho publikoval Velenovský i četné další knihy a byl také vydavatelem a šéfredaktorem časopisu Mykologia.

Světová úroveň české mykologie se prosadila i dalšími významnými jmény, mezi nimiž nechyběl učitel Jan Bezděk (1858–1915), mykolog, první český člen Francouzské mykologické společnosti a jeden ze zakladatelů moderní české mykologie. Spolupracoval s Josefem Velenovským a je autorem atlasu Houby jedlé a jim podobné jedovaté (1901). Popsal i nový taxon, hřib rudomasý (Boletus erythrenhteron Bezděk).

Významným mykologem byl i jeho žák, prof. dr. Jan Macků (1881–1964), biolog, mykolog, středoškolský a vysokoškolský profesor, autor četných publikací, zejména z oboru mykologie: Český houbař (1913) a Houby jedlé a jedovaté (1949).

Dále to byli prof. dr. Karel Kavina (1890–1948), český mykolog, botanik a profesor na Vysoké škole zemědělské v Praze. Věnoval se jak makromycetům, tak i mikromycetům. Vydal Atlas hub (1926) s barevnými ilustracemi O. Zejbrlíka a spolu s A. Pilátem byl vydavatelem více monografií Atlas hub evropských (1934–1948). Významný podíl na rozvoji mykologie u nás měl také Bohumil Klika (1868–1942), český mykolog, zoolog, spisovatel a překladatel. Publikoval odborné články ve sborníku prof. Velenovského Mykologia. Věnoval se břichatkám (Gasteromycetes), o nichž plánoval publikovat monografii. Jeho herbářovou sbírku (1041 položek břichatek a podzemek) odkoupilo Národní muzeum. Ta posloužila jako podklad k publikování kolektivního díla Gasteromycetes, houby – břichatky (1958).

Dále to byl prof. dr. Bohumil Němec (1873–1966), jakož i celá řada průkopníků z řad amatérských či profesionálních mykologů. Patřil k nim například Rudolf Veselý (1884–1966), pedagog, botanik-mykolog a publicista. Zabýval se systematikou a taxonomií hub a spolu s dr. Františkem Smotlachou (1884–1956) založili v roce 1921 Československou mykologickou společnost. Zpracovaná díla o houbách a atlasy (vydané i v cizině) většinou sám ilustroval. Monograficky zpracoval pro Československo a později i pro Evropu, rod Amanita a spolu s Františkem Kotlabou a Zdeňkem Pouzarem vydal knihu Přehled československých hub.

Nicméně k popularizaci sběru hub a šíření praktických znalostí o nich ponejvíce přispěl zejména dr. F. Smotlacha, který spolu s akademikem B. Němcem stál u zrodu Časopisu československých houbařů, který začal vycházet v roce 1919. Byl autorem několika knih, např. Monografie českých hub hřibovitých (1911), dvoudílné knihy Naše houby (1918–1919) a spoluautorem knihy 50 druhů, které doporučujeme sbírat (1940). Důležitou pomůckou v popularizaci hub se stal ale především jeho slavný Atlas hub jedlých a nejedlých, který vyšel v r. 1947 a zahrnoval 78 druhů hub s jejich vynikajícími barevnými fotografiemi. V něm rozdělil houby dle poživatelnosti do sedmi tříd. Dále také pořádal vycházky do blízkého okolí Prahy, organizoval každoroční výstavy hub, napříč republikou přednášel o houbách a započal i s bezplatnou poradenskou činností, která dodnes aktivně funguje v některých větších městech a také na regionální úrovni. Kolem jeho osoby se následně sdružila celá řada horlivých amatérských houbařů, kteří tvořili jakési organizační centrum popularizace praktické mykologie v tehdejším Československu.

Pozdějším významným propagátorem mykologie i sběru hub byl Albert Pilát (1903–1974), český mykolog, botanik a dlouholetý vedoucí botanického, později mykologického oddělení Národního muzea v Praze. Zajímal se zejména o chorošovité, hřibovité a lupenaté houby. Publikoval celou řadu odborných příspěvků v našich i zahraničních časopisech. Byl předsedou České vědecké společnosti pro mykologii (ČVSM) a hlavním redaktorem časopisu Česká mykologie. Publikoval řadu knih, například Klíč k určování našich hub hřibovitých a bedlovitých (1951), Polyporaceae – houby chorošovité (1936–1942), Agaricus (1931), Pleurotus (1935), Houby Československa ve svém životním prostředí (1969) a několik atlasů hub, například Naše houby I a II (1959) s vynikajícími barevnými ilustracemi od Otto Ušáka.

Nadšeným popularizátorem v osvětě hub byl i syn Františka Smotlachy, široké veřejnosti známý ing. Miroslav Smotlacha (1920–2007), autor mnoha atlasů hub a houbových kuchařek, jakož i pokračovatel ve vydávání Časopisu čsl. houbařů. Je pozoruhodné, že časopis s tak dlouhou tradicí vychází (prakticky bez přerušení) dodnes, a to pod názvem Mykologický sborník, který v r. 2019 oslavil sté výročí svého založení. O něm a jeho dílech se zmíníme ještě později.

Julius Vincent Krombholz

Josef Velenovský

Jan Bezděk

František Smotlacha

2. V četných jiných zemích se údajně houby téměř nesbírají, nebo je tam houbaření dokonce zakázáno?

Ve srovnání s jinými Evropany jsou Češi národem houbařů a říká se, že houbaření máme v genech. Jenže může tomu být i trochu jinak. Houby a další lesní plody byly součástí lidské stravy už od nepaměti. Praktické houbaření na našem území má staletou tradici a jeho kořeny sahají až někam do raného středověku.

Když do dnešní české kotliny, tehdy bohatě pokryté hlubokými hvozdy, dorazily první slovanské kmeny, měly co do činění i s hojnými nájezdy nevítaných kočovníků. V rámci nutnosti tak brali pro svou obživu zavděk vším, co jim nabízelo prostředí okolních, požehnaných lesů. Zkušenosti se sběrem jedlých hub, předávané z generace na generaci, podpořené později i dalšími okolnostmi, se nám tak dochovaly až do dnešních dnů.

Houbaření je naše národní vášeň

V současnosti téměř každý rok přilákají houby do lesa sedm lidí z deseti, takže 90 % zkonzumovaných hub jsou u nás houby rostoucí v přírodě. Lidé si v roce 2021 odnesli z českých lesů divoce rostoucí plody za 7,17 miliardy korun, z toho ponejvíce bylo hub, a to za 4,2 miliardy Kč. Podobně jsou na tom další slovanské národy, které houby sbíraly od pradávna rovněž jako doplněk potravy. Sběr hub je velmi rozšířen například také v Pobaltí. Houbařit podobně jako u nás můžeme ještě na Slovensku, v Polsku, na Ukrajině, Estonsku, Litvě i v Rusku, tamní populace patří k zaníceným mykofilním národům. Rusové, na rozdíl od nás, kde máme v oblibě zejména hřibovité houby, jsou mj. známí i masivním sběrem ryzců (z našeho pohledu i druhů někdy na samé hranici kuchyňské využitelnosti), a zatímco my bereme houbaření téměř jako národní sport, spousta Rusů se vydává do lesa spíše za vítaným přivýdělkem z prodeje hub. Podobně je tomu i v Polsku, kde je na export každoročně určeno údajně až okolo 20 tisíc tun hub. V příznivé sezóně si Poláci odnesou ze svých lesů (ale i z jiných zemí) odhadem 30 až 40 tisíc tun hub. Např. Fungopol patří mezi největší firmy ve sběru a prodeji hub na polském trhu. Také Litevci a Lotyši, dva pobaltské národy, převzaly od Slovanů zájem o houbaření, i když už ne s takovou erudicí. Slovanskou mánií pro houbaření se „nakazili“ také tehdejší východní Němci, kteří k nám za minulé éry s oblibou jezdívali trávit dovolenou. Při své příslovečné opatrnosti se ale Němci obecně do lesů příliš nehrnou a dávají přednost nákupu hub v obchodech. Snad jen s výjimkou Bavorska, kde si místní na houby rovněž rádi zajdou.

Balkánské národy houby sbírají jen zřídka. Snad nejlépe se v nich vyznají Slovinci, ale např. Bulhaři dávají přednost pěstovaným žampionům. Maďaři houby občas sbírají, nejraději mají hlívu ústřičnou. Řekové jsou v současnosti řazeni spíše k nehoubařícím národům, takže na houby nechodí téměř vůbec. A to i přesto, že pojmenování vědy o houbách – mycologia – pochází z řeckého slova mukés.

Naproti tomu mnohé románské národy, zvláště Italové, patří mezi vášnivé milovníky hub, především v jejich kuchyňské úpravě. Jídlo bez hub považují téměř za nemyslitelné. Přesto ale nikterak vášnivě nehoubaří a do lesa na ně ve větším množství chodí jen v některých regionech. Je rovněž fakt, že sběr hub jim poněkud komplikuje i tamní legislativa, která omezuje sběr hub na osobu a den (přičemž v Alpách je sběr hub zcela zakázán). I tak existuje v Itálii celá řada mykologických spolků i významných mykologů publikujících rozmanité práce o houbách, včetně mnoha zajímavých monografií.

Pokud se týká Francouzů, ti si do lesa na houby také zajdou, ale jako skuteční labužníci dávají raději přednost hledání lanýžů a pěstování žampionů. Ty už údajně znají od poloviny 17. století a umí je připravit na nespočet způsobů. Například takové klobouky žampionů, plněné krabím masem a gratinované, jsou ozdobou francouzské kuchyně.

Potěšení každého houbaře

V jiných evropských zemích severozápadně od nás, např. v Belgii, Dánsku či Nizozemsku, kde má kuchyňská příprava hub rovněž tradici, sběr hub ve volné přírodě prakticky neexistuje (resp. je tam silně omezen či zakázán), a skoro výhradně jsou tam konzumovány pěstované houby. Ve Velké Británii se staví k houbám spíše chladně, takže je tam téměř nesbírají, čehož si všiml již dříve i sám dr. F. Smotlacha. Angličané považují všechny houby za prašivky a říkají jim hanlivě žabiny – toadstools. Ani Švédi a Norové nesbírají houby a podobné je to i na Islandu. Skandinávci jsou totiž k houbám absolutně neteční a nestojí o ně, přestože jsou jejich lesy plné nádherných a zdravých hub. Má to i mystické důvody. Sbírají je tam jen domestikované menšiny, původem ze zemí, kde je houbaření běžné.

Je třeba zdůraznit, že neomezený sběr hub je dosud povolen jen v České republice, Polsku, na Slovensku a v Rusku.

V některých jiných státech ovšem musíte být v otázce sběru hub obezřetní. Než se během dovolené v zahraničí vydáte houbařit do tamních lesů, je dobré se předem informovat, co je na území (v regionu či místě dané země) a za jakých podmínek stran sběru hub pro jejich využití dovoleno. To abyste z neznalosti neplatili za svou houbařskou vášeň citelnou pokutu. Tam či onde totiž existují v uvedené věci rozmanitá a často odlišná pravidla houbaření. Omezení sběru hub existují např. v Rakousku, Švýcarsku, Itálii i ve Francii. Na svědomí to mají přísná zákonná pravidla. Tam se smí sbírat houby jen v určité dny anebo je množství nasbíraných hub limitováno. V Rakousku mají limit 2 kg hub na osobu a houbařit tam je možné v létě pouze od 7 do 19 hodin, od října pak od 7 do 17 hodin. V Salcburku za porušení tohoto nařízení může sankce přesáhnout až tisíce eur.

Naproti tomu v provincii Jižní Tyrolsko v severní Itálii musíte na poště, v bance nebo v sídle organizace pro cestovní ruch zaplatit za povolení ke sběru hub poplatek za každý den a každou obec, na jejímž území budete houby sbírat. Houby lze sbírat jen v sudé dny od 7 do 19 hodin a z lesa si smíte odnést maximálně 1 kg hub na osobu starší 14 let.

I Švýcarsko má velmi přísné zákony regulující houbaření, v nichž je docela obtížné se vyznat, jelikož v každém kantonu jsou jiné, přičemž zvláštní ustanovení si navíc může vyhlásit každá obec. Obvykle se houby mohou sbírat jen jednou nebo dvakrát v týdnu, a jejich množství nesmí přesáhnout 1, maximálně 2 kg.

Také ve Francii je sběr lesních plodů (nejenom hub) omezen, limit sebraných hub na osobu není jednotný. Výši poplatku určují municipální správní orgány, kdy záleží na oblasti, stavu lesa, zda jde o jednorázový či celosezónní sběr hub, a také na tom, zda je sběr hub pro vlastní potřebu či pro komerční účely.

V Nizozemsku je houbaření zakázáno úplně, a to pod značnou pokutou.

Mimo Evropu je sběr a pěstování hub rozšířeno zejména v jihovýchodní Asii, zejména v Číně a Japonsku. Je to hlavně Čína, kde jsou medicinální houby součástí léčebných praktik již po několik tisíc let, zejména tradiční čínské medicíny (TČM).

Ve Spojených státech amerických chodí na houby spíše jen potomci evropských přistěhovalců. Ostatní si je kupují v obchodech. Čistě pro zajímavost, v tropické Africe domorodci sbírají hřib súdánský (Phlebopus sudanicus), jehož klobouk dorůstá obvodu až 120 cm, obvod třeně mívá do 50 cm a dosahuje hmotnosti až kolem 5 kg.

3. Prý není houbař jako houbař?

S tím je možné souhlasit. Na houbaře se dá rámcově nahlížet podle jejich chování v lese a při sběru hub, dále například podle toho, jak často chodí na houby, či podle počtu druhů hub, které sbírají, a ovšem i co do motivace, proč je sbírají.

Podle chování houbařů v lese a při sběru hub snadno poznáme, zda jsou to slušní, ukáznění a v lásce k přírodě vychovaní lidé, kteří vykračují lesem pozvolna a potichu, a i pokud jdou společně, nepokřikují na sebe, aby svou přítomností nepoutali nadměrnou pozornost, a především nerušili tamní zvěř a ptactvo. Houbaří obezřetně a sbírají jen mladé, zdravé a osvědčené jedlé houby, aniž by po jejich odchodu z místa nálezu hub bylo znát, že tudy prošli.

Nebo zda jde o nevychovance, kteří dělají přesný opak toho, co bylo právě uvedeno, včetně toho, že kolem sebe bezohledně odhazují odpadky či dokonce kouří.

Samozřejmě existují i houbaři, kteří vykazují vlastnosti z obou výše uvedených skupin, přičemž mají kdykoli příležitost se ve svých prohřešcích napravit.

Podle způsobu cesty do lesa je houbaře možné ještě dělit na ty, kteří se do lesa vypraví rovnou pěšky, aby spojili hledání hub s výdejem energie navíc, případně se dopraví k lesu na kole, vlakem anebo autem a dál už jdou po svých. Neomalení hřibaři mnohdy nedbají slušnosti a zajíždějí na „svá místa“ často až hluboko do lesů. Kdyby to šlo, nejspíš by rádi houbařili rovnou z auta, případně se při hledání hub a plnění košíků projížděli mezi stromy na kole.

Auto do lesa nepatří

Houbaře lze dělit i podle toho, jak často houby v přírodě sbírají.

Sváteční houbař vyrazí na houby zpravidla jen několikrát za rok, a to pouze během houbařské sezóny, když se všude, obzvláště v médiích rozkřikne, že houby začaly růst ve velkém a je zaručeně možné se na ně vypravit s kosou a s nůší. Jenže zprávy v médiích bývají často jen nafouknutá bublina, kdy nějaký houbař najde prvních pár hřibů a kontaktuje kdekoho, aby se jeho osoba dostala do povědomí v televizi či v příslušných internetových skupinách. Pokud se sváteční houbař nechá touto zprávou inspirovat a nadšeně se vypraví zahoubařit si, vrací se zpravidla s nepořízenou.

O něco znalejší houbař se vydává do lesa častěji a pravidelně, ovšem nikoli po celý rok.

Zanícený vyznavač houbaření chodí na houby po celý rok, tedy od jara do zimy, a nevzdává se ani tehdy, pokud houby právě nerostou.

Zajímavé je členění houbařů podle druhů hub, které sbírají a také, proč je sbírají.

Do „nejnižší“ kategorie houbařů patří omezeně zaměření mykofágové, eufemisticky označovaní jako „houbožrouti“, které cíleně zajímá jen úzký okruh jedlých druhů hub. V první řadě k nim patří tzv. „hříbkaři“, kteří znají anebo sbírají povětšinou jen „praváky“ tj. bílé hřiby, případně i několik dalších druhů jedlých hřibovitých hub. Vstávají ještě za tmy či za rozbřesku, pádí co nejrychleji oběhnout své oblíbené lokality, aby je někdo nepředběhl a nevysbíral jim jejich místečka.

Pokud nepochodí, propátrají kdejakou okolní smrčinu, a pokud už objeví hřib, okamžitě začnou pátrat po jeho bratříčcích. Jsou při tom schopni rozhrabat veškerý mech v dosahu a škodit tím všudypřítomnému podhoubí. Jiné druhy hub hříbkaři nesbírají, jelikož jsou pro ně jen jakýmsi lesním plevelem či prašivkami.

Světlo umí v lese doslova kouzlit

Ke skupině mykofágů patří ovšem i praktičtí houbaři, středem jejichž pozornosti nejsou pouze hřiby, nýbrž i některé další chutné druhy hub, které již znají a zařadili je do svého jídelníčku. A pokud některé druhy dosud neznají, snaží se o nich získat nové informace a zjistit, zda jsou jedlé, nejedlé anebo jedovaté. Postupně tak objevují další druhy jedlých hub ke kulinářskému upotřebení.

Zkušení praktičtí houbaři či rodící se amatérští mykologové jsou již více znalou skupinou houbařů, jelikož se nevracejí z žádné houbařské vycházky s prázdnou, a to ani v době, kdy pouhé hřibovité houby právě nerostou. Orientují se už ve větším počtu jedlých a nejedlých druhů hub, a obstojně se vyznají i v těch jedovatých. Z této skupiny houbařů často pocházejí ti, kterým se odborně říká mykofilové, jelikož nepohlížejí na houby jen jako na zdroj potravy, ale při své zvídavosti obdivují i další atributy mykoflóry, tedy její rozmanitost a krásu.

Poslední skupinu houbařů představují skuteční znalci hub, a to jak profesionální mykologové výkonem této profese, tak i zkušení adepti mykologie pro pokročilé houbaře. Při své příslovečné pozornosti najdou a seberou kdejakou houbu, kterou potkají, a doma ji pak, vyzbrojeni odbornou literaturou, skalpelem, mikroskopem, rozmanitými činidly a dalšími pomůckami rozpitvají a prostudují skrznaskrz. A nepřestanou, dokud se jim nepodaří houbu spolehlivě určit. Takto zanícení jednotlivci často rozeznají v praxi a spolehlivě mnoho stovek druhů hub. Nezřídka se později specializují na podrobné studium jednoho či pouhých několika rodů hub. Metou jejich práce je pak jimi popsaný zcela nový druh houby, k němuž se váže jejich jméno.

4. Jak je to s mobilními aplikacemi pro určování hub a s jejich spolehlivostí?

Chytré mobilní telefony umožňují bezplatné stažení a užívání rozmanitých aplikací. Mezi tzv. rozpoznávací patří i ta, zaměřená na rozpoznávání nalezených hub. V zásadě postačí použít chytrý telefon s kvalitním fotoaparátem, vyfotit houbu ze všech stran a aplikace má za úkol prozradit, o který druh houby se jedná a přidat o ní další důležité informace. Podmínkou ovšem je, být při takovém úkonu připojen k síti, což v terénu nebývá vždy pravidlem. Při tvorbě aplikací za účelem rozeznávání hub spolupracuje tým odborníků v oborech mykologie, botaniky a IT technologií. Je ale třeba mít na paměti, že ne ve všech případech lze přivést výsledek k okamžité dokonalosti. Aplikace k rozeznávání hub mají v tomto smyslu ještě hodný kus cesty před sebou. Na našem informačním trhu zatím neexistuje ucelená a spolehlivá virtuální „encyklopedie“ hub. Je tu ovšem logická snaha toho v dohlednu a beze zbytku dosáhnout. Jedna nejmenovaná česká vývojářská firma je v tomto ohledu na nanejvýš dobré cestě. Její aplikace Na houby obsahuje detailní atlas s výčtem 210 nejběžnějších druhů hub s jejich podrobnými popisy a kvalitními fotografiemi. Uživatelé v ní najdou i klíč k určování druhů hub podle viditelných znaků. Největší výhodou aplikace je experimentální funkce pro optické rozpoznávání hub pomocí neuronové sítě. V praxi to funguje tak, že v případě pochybností vyfotíme houbu, kterou máme před sebou. Podle určitých uložených znaků aplikace rozpozná, o jaký druh se jedná. Aplikace Na houby funguje i v off-line režimu. Jelikož je ale tento projekt prozatím v první verzi, může být výstup i zčásti nepřesný. Uživatelé i sami vývojáři proto varují, že aplikace nezaručuje plnou spolehlivost. Obsahuje však špičkový atlas hub. Zamýšleným autorským záměrem je rozšířit atlas o snímky, které budou posílat přímo uživatelé této služby. Vbrzku by se tedy naši houbaři mohli dočkat nástroje, který s pomocí fotoaparátu na mobilním telefonu rozezná jednotlivé houby s vysokou mírou spolehlivosti. I přes tuto snahu existují obecně negativní ohlasy na takto zacílené aplikace. Faktem je, že pro úplné laiky, kteří houby dosud neznají, a přesto si je chtějí nasbírat k jídlu, nesplňují zatím podobné aplikace potřebná kritéria. V důsledku toho tedy mohou být nevhodné, ba i nebezpečné.

Aplikace Na houby

Existuje několik dalších, našich i cizojazyčných houbařských aplikací, od nadějných až po nevyhovující, ale žádná z nich aktuálně nepodává přesnou a vyčerpávající odpověď na danou problematiku. Namátkou existuje například aplikace Atlas hub Free, obsahující na 140 druhů běžných druhů hub. Díky kvalitním snímkům lze snadno najít znaky, které jsou pro danou houbu typické. Podobnou aplikací je Mushroomizer, v jejíž databázi je více než 500 hub, kterým nechybí podrobné popisy, obrázky i algoritmus na zobrazení podobných hub. Ten se hodí zejména v případě, pokud si nejsme jisti nálezem a nevíme, zda je tuto houbu vhodné kulinářsky použít. Některé další aplikace umožňují rozpoznat až okolo 900 druhů hub. Mobilní aplikace Svampeatlas, na jejímž vývoji se podílela i naše ČZU, umí rozpoznávat houby, mapovat je a sdílet souřadnice s ostatními uživateli. Aplikace je schopna rozpoznat 1394 druhů hub. V Dánsku, pro které tato aplikace vznikla, se díky ní a jejím uživatelům dokonce podařilo zachytit i vzácné a ohrožené druhy hub.

5. Mohu se při určování hub spolehnout na nejrůznější fotografické atlasy? Stává se, že houba, kterou najdu, je té z atlasu v mnohém podobná, ale má třeba trochu jinou barvu…

Nejlépe je mít v takovém případě po ruce ke srovnání několik fotografických atlasů hub od různých autorů. Je třeba ale vědět, že vzhled houby na fotografii nezáleží jenom na zdatnosti a umu myko-fotografa, světelných podmínkách v době pořízení snímku, ale i na dalších faktorech, zejména na stáří plodnice a počasí, které do značné míry ovlivňují její zbarvení. Proto se mohou fotografie téhož druhu od různých autorů fotografujících houby od sebe často i nemírně lišit. Právě ve starších, tj. dříve vydaných fotografických publikacích hub bývá někdy úroveň provedení barevné reprodukce velmi slabá, ba až zavádějící. Pro potřebu určení v praxi tak nemusí uvedený druh (zejména barevně) s fotografií v atlasu zcela souhlasit. Ale i v případě, že nalezená houba je dosti podobná fotografii téhož druhu v atlasu, je třeba být obezřetný. Pokud se pokoušíte houbu určit podle fotografického atlasu, je zapotřebí se důsledně držet zásady, že nestačí jen to, že houba vizuálně „souhlasí“ s tamním snímkem houby. Musí totiž současně zcela přesně odpovídat komplexnímu popisu dané houby, uvedenému u té či oné fotografie. V opačném případě by mohlo jít o některý podobný druh.

Z kvalitních novodobějších fotografických atlasů hub zahrnujících větší počet vyobrazených různých druhů hub nejen určitého rodu, lze doporučit následující knihy od vynikajících fotografů-mykologů:

Beran M., Holec J., Kříž M. (2017) Atlas hub Šumavy a Novohradských hor. Karmášek, Č. Budějovice.

Malý J., Socha R. (2016) Pozoruhodný svět hub. Knižní klub.

Mikšík M. (2015) 1000 českých a slovenských hub. Svojtka & Co. Nakladatelství, Praha.

Hagara L. (2014) Ottova encyklopedie hub. Ottovo nakladatelství.

Hagara L., Antonín V., Baier J. (2005) Velký atlas hub. Praha.

Papoušek T., editor (2004) Velký fotoatlas hub z Jižních Čech. Č. Budějovice.

Reader´s Digest Výběr, kolektiv autorů (2002) Houby – česká encyklopedie. Praha.

Ottova encyklopedie hub

Přehled hub střední Evropy

Výhodou a předností fotografických atlasů hub je, že zachycují dané houby přímo v přirozeném prostředí a v době jejich růstu.

V případě ilustrovaných atlasů může autor, resp. ilustrátor z předlohy několika plodnic téhož druhu zachytit u barevného obrázku více poznávacích znaků, včetně rozpětí zbarvení daného druhu houby. Z vynikajícího novodobějšího ilustrovaného atlasu hub lze doporučit atlas zahrnující výtečné ilustrace od A. Bielicha:

Holec J., Bielich A., Beran M. (2012) Přehled hub střední Evropy. Academia, Praha.

Ze starších ilustrovaných atlasů byly vynikající obzvláště atlasy od A. Piláta, zahrnující skvělé a věrné ilustrace od O. Ušáka, který každý druh houby uvedený v atlase doprovodil několika ilustracemi různě starých plodnic.

Pilát A., Ušák O. (1952) Naše houby. I. J. Brázda, Praha.

Pilát A., Ušák O. (1959) Naše houby. II. J. Brázda, Praha.

Mimo jakoukoli pochybnost je užitečné vlastnit oba typy atlasů hub, jak fotografické, tak ilustrované. A z nich vybrat, které nám budou lépe vyhovovat. K určování hub lze s úspěchem sáhnout i po některé monografii pro jednotlivé rody hub.

Je třeba vědět, že určování hub podle atlasů vyžaduje nejen pozornost a trpělivost, jakož i smysl pro detail a jisté zkušenosti. A neobejde se to bez konfrontace se znaky právě nalezené houby, donesené z terénu. Pro správné určování houby je mimoto třeba přihlížet vždy k více důležitým znakům, charakterizujícím houby, jako je např. chuť dužniny, vůně, symbióza se stromy (mykorhiza) apod. Při určování hub nelze v žádném případě rozlišovat jednotlivé druhy a jejich jedlost či nejedlost pouze na základě jediného znaku, např. barvy, chuti nebo tvaru plodnice. Správné určení je možné pouze podle souboru znaků. Zvláště barva hub, o níž je v otázce zmínka, bývá velice proměnlivá, např. u holubinek.

V zásadě tudíž platí, že pokud si nejste s určením houby jistí, nejezte ji! Pokud se vám nepodaří houbu ani podrobnějším samostudiem určit, je dobré (dle situace) nejprve zajít opatrně o radu k místnímu pokročilému a vyhlášenému houbaři. V případě pochyb se obraťte na dostupné mykologické poradny, kromě těch stacionárních dnes nabízejí své služby i elektronické houbařské poradny, např. poradna@myko.cz.

6. Houbařím už léta, ale stále jen „na jistotu“. Vím, že existuje i řada dalších chutných hub.
Jak se je nejlépe naučím rozeznat? Žádného mykologa ve svém okolí nemám.

Sběr tzv. na jistotu je ta nejlepší prevence proti houbovým otravám. Děje se tak běžně v mnoha rodinách, kde se tento osvědčený způsob dědí z generace na generaci. Rozšířit si okruh sbíraných hub pro kuchyni o další jedlé druhy je ovšem zcela na místě. Obzvlášť když vás houby zaujmou svým vzhledem a lákají vložit je do košíku. K poznávání hub obecně vede vícero cest. Jsou to kvalitní fotografické či ilustrované atlasy hub, v omezené míře aktuálně i rozmanité houbové aplikace na webových stránkách, a také mykologické poradny, jakož třeba i místní zkušení houbaři.

Abyste se zdokonalili ve znalosti hub, nepotřebujete k tomu asistencimykologa, o němž se zmiňujete. Docela postačí, pokud si na houby vyjdete s pokročilejším houbařem, praktikem, který je obeznámený s růstem hub v okolních lesích v průběhu sezóny. Ten vás upozorní na nové druhy a místa i období, kde a kdy bývají obvykle k nalezení, a nezapomene vás seznámit s jejich důležitými poznávacími znaky, které si přímo v terénu snáze zapamatujete. A lupenatých druhů hub se nebojte, jsou mezi nimi učiněné kulinářské skvosty, jako např. muchomůrka růžovka alias masák.

Pak už si stávající sortiment jedlých hub můžete postupně a s jistotou rozšířit o další druhy.

Pokud ale nikoho takového neznáte, vyhledejte některou z níže uvedených, ale i dalších existujících webových adres, jež vám umožní houby podstatně lépe poznat.

Mykologická poradna v terénu

Myko.cz

Internetové stránky České mykologické společnosti zde nabízejí všem začínajícím i pokročilým houbařům zajímavé tipy na mykologické akce, např. osvětové přednášky pro veřejnost, odborné terénní semináře pro pokročilé zájemce o houby, nebo tradiční výstavy hub. Pro zájemce o tištěná periodika vydává ČMS již od roku 1919 Časopis českých houbařů, dnes Mykologický sborník, jehož ukázky si můžete na zmíněných webových stránkách prolistovat. Pro začínající i pokročilé zájemce je k dispozici i možnost přispívání do Myko náleziště, jakož i zapojení do účasti na jedinečném projektu zdejšího Myko atlasu.

Damyko.info

Tento web má v naší republice nespočet příznivců. Na stránkách Damyko vás amatérští mykologové rádi provedou rozmanitým světem hub a houbaření, a to jak vlastními radami, tak i prostřednictvím obsáhlého atlasu hub s fotkami a jejich detailním popisem.

Houbar.cz

Na těchto webových stránkách najdete výběr článků o houbaření, které zahrnují nejenom příspěvky pro začínající houbaře, ale také pro ty pokročilé. Můžete si tu přečíst články na specializovaná témata anebo podrobné články o konkrétních druzích hub. Velice praktickým průvodcem se vám ještě před sběrem hub stane atlas, který zde také najdete včetně popisu hub. A pokud byste měli zájem se o své zážitky z houbaření nebo o cokoli jiného podělit s ostatními návštěvníky webu, můžete využít zabudované diskuze.

Houby.naturfoto.cz

Precizní fotografie autorů na těchto stránkách jsou doplněny o stručný popis daného druhu s popisem místa, kde byla fotografie pořízena.

Houby.wz.cz

Autoři na tomto webu přehledně klasifikují naše nejběžnější houby a přidávají jejich stručný popis společně s několika fotografiemi.

Urcovanihub.estranky.cz

Na této internetové adrese je uložena široká databáze hub, se kterými se můžete v našich lesích setkat. Pomocí nápovědy a velice podrobného popisu můžete svoje nasbírané houby identifikovat.

Houbareni.cz

Tvůrci těchto stránek rádi uvítají vaše zapojení do tvorby podoby tohoto webu. Diskutujte, vkládejte své fotografie hub, podělte se o zkušenosti a problémy a nalezněte nové zajímavé přátele.

Nahuby.sk

Tyto stránky jsou nahlédnutím k našim slovenským přátelům. Soustřeďují široký záběr informací pro zájemce o mykologii.

Jinou cestou, jak dospět k určení nalezené houby, je houbu vyfotit. Nejlépe včetně všech podstatných znaků. Např. shora (povrch klobouku), zdola (pohled do lupenů, rourek atd.), včetně pohledu na kompletní a nepoškozený třeň. V textu k fotografii uveďte prostředí, kde houba rostla (listnatý, jehličnatý, smíšený les, konkrétní strom, louka, větev, pařez atd.), případně vůni houby. Bez znalosti houby neochutnávejte! Snímky pak odešlete na jakýkoli mykologický web, nejlépe na již zmíněnou adresu poradna@myko.cz, či s jistou mírou rizika i na libovolnou mykologickou poradnu jednotlivých a stejně orientovaných skupin na Facebooku.

Jednou z nejlepších možností, jak si nechat určit nalezené houby zkušeným mykologem, je návštěva některé mykologické poradny poblíž vašeho bydliště, kam nasbírané houby přinesete. Seznam mykologických poraden najdete na stránkách České mykologické společnosti, www.myko.cz.

Mykologická poradna

7. Jakých nejčastějších chyb se veřejnost dopouští při sběru hub?

Houbaření je pro méně znalé houbaře především zážitkem, zejména pokud houby právě rostou. Povětšinou mívají povědomí o existenci jedovatých hub a obávají se možnosti nepříjemné otravy, pokud zachybují. Podceňují však i některá další rizika, spojená s houbařením. Často se dopouštějí i prohřešků proti houbařské etice. Čili letmo na téma, kdy houbaři chybují:

•Při pobytu v lese a sběru hub nepoužívají vůbec, či jen zřídkavě ochranné přípravky s repelentními účinky proti klíšťatům a bodavému hmyzu. A po návratu domů zapomínají na důkladnou očistu těla a riskují infekční onemocnění encefalitidou či lymeskou boreliózou.

•Rozhrabují lesní hrabanku na místech hojnějšího růstu hub, hlavně hříbků, čímž přispívají k vysychání podloží, destrukci podhoubí a zastavení tvorby dalších plodnic.

•Sbírají ještě příliš mladé plodnice s dosud nevyvinutými a důležitými znaky, podle nichž je možné bezpečně rozpoznat jedlé houby od podobných, jedovatých dvojníků.

•Bývá jim líto ponechat lesu houby přestárlé, nasáklé vodou, nahnilé, plesnivějící, červivé anebo opakovaně přemrzlé. Dokonce vykrojují plesnivé části plodnic a ty zbývající použijí v kuchyni. Tím riskují přinejmenším nepříjemné gastrointestinální potíže.

•Jedlost hub se snaží posuzovat podle jejich chuti. Toto pravidlo striktně platí pouze v případě holubinek! Pokud ovšem jde bezpečně o holubinky.

Plesnivé houby

•Houby hned po sebrání ani důkladně neprohlédnou, ani je alespoň zběžně neočistí, takže si domů často přinesou hojně „červivý“ a kulinářsky nepoužitelný úlovek.

•Nalezené jedlé houby ukládají a během transportu uchovávají nikoli v proutěných a vzdušných košících, nýbrž v nevhodných obalech, často např. v rozmanitých neprodyšných plastových taškách. Riskují tak po mnohahodinovém houbaření snadné zapaření hub. Jejich požitím se v důsledku tzv. „nepravé otravy“ nezřídka dostavuje nepříjemný zažívací prožitek.

•Nevyhýbají se sbírání hub na nevhodných lokalitách, např. v okolí zátěžových skládek chemických a průmyslových odpadů, důlních hald a výsypek, v blízkosti silnic a v dalších oblastech s vysokou koncentrací lidskému zdraví škodlivých látek, jakými jsou rozmanité těžké kovy. Už pouhý zmíněný výčet nevhodných míst pro sběr hub pro kuchyni upozorňuje na zřejmá rizika takového počínání.

•Podceňují riziko sběru hub, které dobře neznají a trestuhodně tím ohrožují na zdraví a životě sebe i ostatní, kteří jídla z takových hub konzumují.

•Suší nasbírané houby nevhodným způsobem po zvyku předešlých generací houbařů, třeba na rozložených novinách a reklamních tiskovinách, přičemž přenos zbytků zdraví škodlivé tiskové barvy na sušící se houby je tu zřejmý. Někdy též chybují přepálením hub při sušení s následkem jejich zhořknutí, v opačném případě nedokonalým usušením, tj. nedostatečnou dehydratací hub, s následkem téměř jisté reaktivace podmínek pro aktivitu larev hmyzu v houbách po jejich uskladnění.

•Neznají či nedbají základního rizika při sběru hojně vyrůstajícího a obecně známého druhu jedlé houby, jímž je hřib žlutomasý (babka), který rychle plesniví, tedy snadno podléhá zkáze. Během procesu sušení plíseň, byť zatím nepatrná projevem, z napadených hub nemizí, ale naopak se namnožuje, a nejednou pak bývá skrytou příčinou zažívacích potíží v pokrmech „zdánlivě“ připravených z bezpečně jedlých hub. Platí tedy nekompromisní pravidlo sběru pouze zaručeně čerstvě vyrostlých „babek“!

•Zapomínají, že houby jsou pro někoho obtížněji stravitelné a nehodí se k přípravě pokrmů zejména pro nemocné, malé děti a seniory.

•Mnohdy ani netuší, že i některé, jinak jedlé druhy hub, jako např. hřib kovář, hřib koloděj, václavky a další, bývají za syrova či po nedostatečné tepelné úpravě jedovaté.

•Nebývá jim známo, že se mají vyvarovat požití alkoholu před, v průběhu a také jistou dobu po konzumaci některých hub, jako např. hnojníku inkoustového, hřibu kováře a šupinovky kostrbaté.

•Nevědí, že zdravotní potíže může vyvolat až kolem 200 druhů jedlých hub. Někteří lidé mohou mít alergii či disponují individuální alimentární intolerancí na některé druhy hub, třeba na václavky, strmělku mlženku, šupinovku kostrbatou a další. Podobné příznaky vyvolávají u někoho i některé další potraviny, mléčné výrobky, ořechy, mořské plody a další. Na základě negativních zkušeností je třeba takové potraviny vyřadit z osobního jídelníčku.

Hřib žlutomasý alias „babka“ a nedohub

Příklad plesnivění hub

Strmělka mlženka

Šupinovka kostrbatá

8. Je vždy moudré řídit se radami od starších houbařů?

V mnohém ano, ale na místě je i jistá míra obezřetnosti. Mezi některými houbaři, zejména ze starší generace, kolují i nejrůznější tradované pověry, mýty a rady, které jsou někdy na hony vzdálené pravdě, a není dobré jim věřit či se jimi řídit do důsledku. Je dobré si některé připomenout:

•Nesbírat pestře zbarvené houby, např. výrazně červené, zelené či fialové, hrozí po nich otrava.

Okousaná muchomůrka

9. Kdy a kam se dá s úspěchem vypravit na jedlé houby?

10. Co představuje pojem dřevní houby, jsou mezi nimi i jedlé druhy, a kde se o nich mohu dozvědět víc?

￼

11. Jak správně čistit houby, a které z nich se špatně čistí a proč?

12. U kterých jedlých hub a proč se doporučují k jídlu pouze klobouky?