Martina Novotná 

Tajemství zapomenutých listin 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Martina Novotná, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2789-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-2790-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Prolog 

V hlubokých lesích hynšteckého panství dochází k nerovnému boji, z lovce se rázem stává kořist, opomíjená truhlička vydává mrazivé svědectví 

„Dnes už ho dostanu! Musím!“ zarputile opakoval postarší muž snad už potisící.

„Neměli jsme s sebou vzít ještě někoho?“ pípl přiškrceně chlapík neurčitého věku klusající vedle koně svého pána. Při každém sebemenším zvuku se kolem sebe polekaně rozhlížel. On o setkání s ním nestál ani v nejmenším.

„Jen by mi ho vyplašili! Už vím, kam a kdy chodí! Stačí počkat, až přijde a…“ nedořekl. S bolestivým výkřikem se zhroutil ze sedla.

„Co se vám stalo, můj pane?“ vyjekl sluha polekaně.

„Co to…?“ zíral zkoprněle na šíp čnící z mužova ramene.

„Nevejrej jak sůva a pomoz mi!“ cedil postarší šlechtic skrze zuby a pevně si tiskl zraněnou paži. Před sluhou si nehodlal zavdat, chránil se tak, seč mu síly stačily, dát najevo, jak trpí.

„Ano, pane,“ odtušil sluha ze zvyku. Sklonil se a vzal pána v podpaží, opatrně ho vytáhl na nohy. V ten moment šlechtic vykřikl podruhé a znovu se zřítil k zemi. Křečovitě se chytil za stehno, cítil, jak mu mezi prsty prosakuje teplá krev.

„Co to…“ vyrážel ze sebe namáhavě. V uších mu hučelo, před očima se mu dělaly mžitky. „Kdo…“ stáhl obočí, když zahlédl, jak se větve lesního podrostu po pravé straně mýtiny, na níž stáli, rozhrnuly a vyšly z nich dvě postavy.

„Vy…?“ vydechl nevěřícně. „Co tu děláte? Ale to je teď jedno! Pomozte mi do sedla!“ pokusil se sám vstát. Zraněné údy ho ale nechtěly poslouchat. „Musíme se ztratit, než zase…“ popoháněl příchozí. „Co je?“ zarazil se, když se ani jeden z nich neměl k tomu, aby jeho slova naplnil.

„Postarej se o něj!“ pohodila jedna z postav hlavou směrem ke sluhovi. Ten bezděky couvl. Když druhý příchozí sáhl k pasu a tasil meč, na nic už nečekal. Otočil se na patě a rozběhl se do lesa. Nedbal toho, že ho větvičky šlehají do tváře, a hnal se kupředu, nejrychleji, jak jen dokázal. Přesto slyšel, jak se k němu pronásledovatel přibližuje… Připadalo mu, že doslova cítí jeho dech… Ještě kousek! Tam v těch skalách ho určitě setřesu! napjal znovu síly. Zvládnu to! radoval se v duchu. Už jen pár kroků a… Náhle ho něco prudce zadrželo. Chtěl vykřiknout, slova mu ale zamrzla na rtech. Vše kolem zešedlo a ztichlo. Bez jediného hlesu se propadl do bezedné temnoty…

„Řekneš mi, co to má všechno znamenat?“ rozkřičel se postarší šlechtic na zbývající postavu, netečně stojící na místě. Jediným gestem nenaznačila, že by hodlala jakkoli odpovědět. Zraněného tak přiváděla takřka k zuřivosti. Znovu se pokusil vstát, a znovu bez úspěchu. Rány, z nichž stále proudila nová a nová krev, mu v tom opět zabránily.

„Konečně!“ vydechl ulehčeně, když se k němu postava sklonila. Sykl bolestí, když mu z těla nešetrně vytáhla šípy, zaryté hluboko do masa.

„Jak to, že to šlo…“ neztrácel ani nyní schopnost rozumně uvažovat.

„Mají zvláštní hroty. Vidíš?“ strčila postava šípy muži doslova pod nos. „Žádné šipky jako ostatní, ale pěkně hladké,“ přejížděla po kovových koncích prstem na potvrzení svých slov.

„Jak to víš?“ stáhl zraněný obočí.

„Jednoduše,“ odtušila postava vyrovnaně. „Jsou ukované podle mého přání,“ dodala zcela samozřejmě.

„Podle tvého přání?“ opakoval muž dutě. „Znamená to snad, že…“ vytřeštil oči, když mu došel smysl oněch slov. Už chápal, proč tu ti dva tak klidně postávali, ačkoli… Oni se žádného dalšího útoku obávat nemusí! setřel si nezraněnou paží pot ze sinalého čela. Ztráta krve začínala být hraniční…

„A cos čekal?“ ušklíbla se postava jízlivě. „Museli jsme se nějak zařídit, když jsi… Dostal jsi ho?“ otočila se na svého společníka, vracejícího se z lesa.

„Samozřejmě!“ odsekl příchozí. Jak se mě na něco takového může vůbec ptát? čistil z meče poslední zbytky sluhovy krve.

„To kvůli…?“ soukal ze sebe zraněný těžce. Malátnost pomalu, ale jistě přecházela v mrákoty.

„Dobře,“ přikývla postava, stále otočená na příchozího. „Pak ho hodíš do té strže, jeho tělo nepotřebujeme,“ pokračovala, zcela pomíjejíc slova postaršího šlechtice.

„Jsme se tak dohodli, ne?“ odsekl navrátilec bojovně. Věčného úkolování začínal mít tak akorát dost. Však už nebude mít dlouhého trvání! zmocnil se ho doslova slastný pocit úlevy.

„Jeho tělo nepotřebujete?“ snažil se muž, stále ležící na zemi, udržet při vědomí.

„Správně,“ zadívala se na něj postava zpříma. „Úplně nám stačí to tvoje,“ přelétl jí přes rty zlý úsměv.

Tón jejího hlasu způsobil, že se navrátilec zachvěl do morku kostí. Donedávna si myslel, že ji zná, že ví, co od ní může očekávat. Poslední dny ho ale přesvědčily o opaku. Mnoho jejích temných rysů mu bylo až doposud skryto…

„Co to bylo?“ vydechl, když se kdesi docela blízko ozvalo slabé zapraskání zlomené větvičky, jak na ni šláplo něco velkého a těžkého.

„Už jde,“ rozzářily se postavě oči vzrušením.

„Měli bychom zmizet!“ přešlapoval její společník nervózně z nohy na nohu. „Slyšíš? Další!“ stáhl hlavu mezi ramena, když se onen zvuk ozval znovu, tentokrát o poznání blíže. „Pojďme!“ naléhal. Mohl by přísahat, že už slyší i zlověstné funění a tlumené mručení.

„Pomozte mi do sedla!“ zaječel zraněný ze zbytku sil.

„Bohudíky,“ vydechl vděčně, když postava vskutku vykročila ke koni, z nějž prve spadl a který nyní postával poněkud bokem. Nepásl se ale, naopak, poděšeně pohazoval hlavou a hlasitě frkal. I on cítil nezadržitelně se blížící nebezpečí.

„Co to…?“ vykulil postarší šlechtic nevěřícně oči, když postava místo toho, aby zvíře chytila za otěže a přivedla ho blíže, ho vší silou udeřila otevřenou dlaní po zadku.

Hnědák se s hlasitým zaržáním vzepjal na zadní a jako blesk zmizel mezi stromy.

„Zdá se, že je opravdu načase se vzdálit,“ ucedila postava jízlivě. „Nebudeme tě rušit při setkání s tím, po kom jsi tak dlouho toužil a jehož příchodu se již jistě nemůžeš dočkat!“

„To přece nemyslíte vážně!“ přeskakoval zraněný pohledem z jednoho přítomného na druhého.

„Naopak, myslíme to smrtelně vážně. Tvé tělo se najít musí!“ šklebila se mu postava výsměšně do tváře.

„Počkejte! Domluvíme se! Určitě najdeme nějaké řešení…“ vyrážel ze sebe muž zoufale. Pot se z něj jen řinul, srdce mu bilo až v krku. Proč nemůžu vstát? Zranění přece nejsou až tak vážná… pokusil se nadzvednout.

„Ty si tu klidně zůstaň a klábos si s ním, jak dlouho chceš! Já ale mizím!“ učinil navrátilec rázné gesto. Na nic už nečekal, o zlomkrk vyrazil ke křoví, kde měl ukrytého koně. S dvojitým břemenem se mu půjde hůř, mračil se na sluhovo nehybné tělo. Nejraději by ho tu nechal, věděl ale, že nemůže. Nemohou riskovat, že by ho někdo našel a všiml si zranění po meči…

„Škoda teď odcházet,“ mračila se postava, která se mu náhle zjevila po boku.

„Já bych řekl, že jsme měli být pryč už dávno. Nemusím vidět všechno,“ soukal ze sebe navrátilec hrdlem staženým tak, že mohl stěží dýchat. Nejraději by si zacpal uši, aby neslyšel zoufalý ryk ozývající se z míst, jež právě opouštěli.

„A to já zase jo,“ prohodila postava s nevyzpytatelným výrazem na tváři. „Zvlášť tohle!“ zasnila se.

„Zbav nás od zlého,“ šeptal muž neslyšně a nenápadně se přitom křižoval. Kdyby nevěděl, že má vedle sebe člověka z masa a krve, snad by věřil, že ho doprovází sám vládce pekel… Vyskočil do sedla. Stiskl koni boky a bez ohledu na svého společníka zamířil ke strži.

„Co to je?“ obracel mladý muž drobné postavy v rukou nevelkou dřevěnou truhličku. „Jak se to…“ snažil se ji otevřít. Bezúspěšně. Víko letitým prachem zatuhlo tak, že se ani nehnulo. „Bych se na to podíval,“ zamračil se. Sáhl k pasu a tasil prostou, nijak kvalitní dýku. Zasunul hrot mezi stěnu truhličky a víko. Zapáčil. A znovu a znovu, až se ozval nepříjemný vrzavý zvuk. „Konečně,“ usmál se spokojeně. Vrátil dýku do pochvy a truhličku otevřel.

Překvapeně zamrkal, když v ní uviděl stočený list. Po krátkém zaváhání ho vyndal a rozvinul. Dychtivě se na něj zadíval. I kněz je koneckonců jen člověk a jako takový je zvědavý jako všichni ostatní… začal klouzat očima po roztřeseném písmu. Měl co dělat, aby ho rozluštil. Ten, kdo ho napsal, nepatřil k nejzkušenějším písařům… Stejně jako on nebyl žádný velký čtenář. To málo z bible, co do svých kázání potřeboval, znal nazpaměť… A nic jiného číst nepotřeboval…

Již po prvních slovech své zvědavosti hořce litoval. S každým dalším řádkem byl bledší a bledší, na čele mu vyvstaly krůpěje ledového potu. Přesto nebyl s to ve čtení ustat.

Když skončil, srdce mu zběsile bilo, ruce se třásly jako při vysoké horečce… Nohy mu vypověděly službu a on těžce klesl na kolena. S hlavou skloněnou zůstal klečet na zemi. Dlaní si přejel po tváři. Zvedl oči a zadíval se na velký prostý dřevěný kříž visící na východní stěně boseňské fary.

„Co mám dělat? Jaká je tvá vůle?“ zašeptal sotva slyšitelně.

Kapitola 1 

Velitel hradní posádky Jozífek čelí hněvu Tadeáše z Příhraz, ten pak získává nečekaného spojence proti společnému nepříteli 

„Platíval jsi za schopnějšího,“ pronesl Tadeáš z Příhraz ledově.

Velitel Jozífek pokorně sklonil hlavu. Nejraději by se byl samou hanbou propadl do země. Už proto, že ona výčitka byla víc než oprávněná. Již několik týdnů se pokoušel dopadnout lupičskou bandu řádící v okolních lesích. Bezúspěšně! svěsil ramena. Ač se snažil sebevíc, ta cháska zlodějská mu vždycky unikla.

„Když oni se tu vyznají. Přesně vědí, kde vaše panství končí, a kam tudíž za nimi už nemohu,“ soukal ze sebe ve snaze aspoň trochu ospravedlnit své dosavadní selhání.

„Výmluvy mě nezajímají, veliteli!“ upozornil ho Tadeáš chladně. „Kdybys dělal svou práci tak, jak máš, k žádným hranicím mého panství by se ani nedostali!“ útočil nemilosrdně dál. Sám měl té verbeže lapkovské plné zuby. Úzkostlivě si zakládal na tom, že je na jeho území bezpečno, že se kupci a vůbec kdokoli nemusí obávat putovat přes příhrazské panství… Jenže to právě teď nebyla pravda! zatínal bezmocně ruce v pěst.

„Ano, pane,“ sklonil velitel Jozífek hlavu tak, až se bradou dotýkal hrudi.

„Zmiz mi z očí!“ štěkl po něm pán z Příhraz zle. Náhle nemohl vojákovu přítomnost vystát! Zvedl ruku a ukázal na dveře. Velitel Jozífek zbledl jako čerstvě napadlý sníh, věděl, že pokud jeho pán použije toto gesto, je situace víc než vážná. Hluboce se uklonil a vmžiku vycouval ze dveří hlavního sálu panského paláce. Otočit se k pánu z Příhraz zády si netroufal.

„Aty čekáš na co?“ obořil se Tadeáš na mladíka světlých vlasů s chrpově modrýma očima, jenž mu stál po pravé ruce.

„Omlouvám se, můj pane!“ vyhrkl Vítek. Spěšně se natáhl po konvici stojící na stole. Nacvičeným pohybem naplnil pánův pohár až po okraj vínem rudým jako krev. Tadeáš si ho spěšně přiložil k ústům a notně si zavdal. Potřeboval spláchnout pachuť, která se mu po rozhovoru s velitelem hradní posádky Jozífkem vytvořila v ústech. Byl přesvědčen, že tentokrát velitel ty darebáky konečně dopadne! Vždyť přece věděl, kde je hledat… Jenže se zmýlil! Jozífek se znovu vrátil s nepořízenou!

„Jsem si jist, že velitel Jozífek skutečně dělá, co může,“ prohodil Vítek jakoby mimochodem.

„Pak toho moc nemůže!“ odsekl mu Tadeáš vztekle. Říct mu to kdokoli jiný, dal by mu napráskat pro neuctivost, Vítkovi ale nic takového nehrozilo.

Svého osobního sluhu měl upřímně rád, nad podobným porušováním dvorního protokolu tak přivíral oči. Už proto, že si byl jist, že není dáno drzostí, ale bezprostředností. Vítek byl zkrátka taková čistá, bezelstná duše se srdcem na jazyku.

Tak to se moc nepovedlo, stáhl mladík hlavu mezi ramena. Velitele příhrazské posádky Jozífka považoval za přítele, chtěl mu tudíž pomoci, přimluvit se za něj u společného pána… Jak to ale tak vypadá, spíše jsem mu přitížil, pomyslel si.

„Dej osedlat koně!“ rozkázal pan Tadeáš náhle již mnohem mírněji. Vítek si nezaslouží, aby si na něm vylíval vztek pociťovaný na velitele Jozífka. A ani na něj by se vlastně zlobit neměl. Ani on nepochyboval o tom, že voják vskutku dělá, co je v jeho silách. Problém byl tudíž jinde…

„Ano, pane,“ rozzářil se Vítek.

Rozhodnutí pana Tadeáše projet se bral jako dobré znamení. Nic nedokázalo pánu z Příhraz zlepšit náladu tak jako pobyt v sedle. Projížďky doslova miloval, dokázal na nich strávit nekonečné hodiny. V lese daleko od lidí nacházel vnitřní klid a mír.

Vítek položil dosud svíranou konvici zpět na stůl a jako šipka vyrazil z hlavního sálu. Vyběhl z panského paláce a zamířil do stáje.

„Připrav Myšáka!“ halekal již z dálky na čeledína.

„Ihned odjíždíme… Čerta si nasedlám sám!“ dodal, když zachytil mužův vyděšený výraz.

„Bohudíky,“ uklouzlo Tondovi. Pokud to jen trochu šlo, obcházel Vítkova Čerta, hřebce černého jako uhel, velkým obloukem. Podivné jméno totiž přesně vystihovalo jeho povahu – nezkrotnou, divokou… Vítek byl jediný, koho poslouchal na slovo. S ním byl učiněný beránek.

„Že ho neprodá?!“ ubezpečoval se, zatímco utahoval Myšákovi podbřišník, aby sedlo drželo tam, kde mělo.

„To víš, že ne,“ mávl Vítek rukou. „Vůbec nechápu, že se ho na to pan Vilém zeptal,“ vrtěl nevěřícně hlavou nad troufalostí mladého šlechtice ze sousedního panství. Ten při své poslední návštěvě nabídl za Grisea, jak se Tadeášův kůň správně jmenoval, doslova královskou částku. Přesto odešel s dlouhým nosem. Pán z Příhraz by se Myšáka, jak koni pro jeho nezvyklou šedou barvu všichni přezdívali, nikdy nevzdal.

„Hoď sebou!“ sykl po čeledínovi, když k nim z nádvoří dolehly těžké kroky pána z Příhraz.

„Hotovo!“ odtušil ten. Vzal Myšáka za otěže a vyváděl ho ze stáje. Vítek s Čertem ho spěšně následovali.

„Kam pojedeme?“ zeptal se věcně, když po boku svého pána projel branou v mohutné palisádě obklopující skalní hrad Příhrazy a chránící ho tak před nezvanými hosty.

Příhrazy, orlí hnízdo, jak mu s oblibou přezdíval pan Tadeáš, byly nevelkou stavbou rozkládající se na několika vysokých pískovcových jehlách propojených systémem schodišť a žebříků. Dominantu tvořil dřevěný panský palác, doplněný několika málo světnicemi vytesanými přímo do skal. Většina zázemí, hospodářské budovy a čeledník nevyjímaje, se tak nacházela v podhradí.

„Na pomoc veliteli Jozífkovi,“ odpověděl Tadeáš s neproniknutelným výrazem na tváři.

„Ten přece zůstal na hradě,“ rozhlížel se Vítek kolem sebe, jako by se chtěl přesvědčit, zda s nimi voják vskutku není. Tadeášovým slovům nerozuměl, co by se za nehet vešlo.

„Říkal, že lapky nemůže pochytat, protože se vždy ukryjí na okolních panstvích,“ připomněl Tadeáš. „Je tudíž načase, aby i sousední páni přiložili ruku k dílu. Nebo se těch darebáků opravdu nezbavíme!“ vysvětlil pan Tadeáš věcně.

Vítek se rozzářil. Odpočinková vyjížďka rázem získala zcela nový rozměr! zmocnilo se ho vnitřní vzrušení. Jak hony na zvěř nemusel, lidskou škodnou lovil rád! Na rozdíl od svého pána na Boží spravedlnost příliš nevěřil, dával přednost té lidské. Oko za oko, zub za zub…

„Kde začneme?“ vyptával se dychtivě. Odpovědi se ale nedočkal. Myšák již cvalem mizel v prvním ohybu cesty vedoucí kamsi na sever.

„Kdo jsi a čeho si žádáš, urozený pane?“ pronesl službukonající muž naučenou větu, aniž se obtěžoval se na příchozí podívat. Ostatně skrz úzkou špehýrku v bytelné bráně by toho beztak moc neviděl.

„Urozený pan Tadeáš z Příhraz chce mluvit s tvým pánem urozeným panem Spytihněvem z Hynšty,“ vyslovil Vítek stejně nepřirozeným jazykem. Bylo potřeba učinit zadost dvornímu protokolu.

„Tadeáš z Příhraz?“ objevily se ve špehýrce udivené oči. „Hned vás ohlásím, urozený pane!“ vyhrkl sluha a zmizel.

„Vaše pověst vás předchází, můj pane,“ uculoval se Vítek potutelně.

„Hmm,“ zahučel Tadeáš nijak nadšeně. Při své vrozené skromnosti o žádnou předcházející pověst nestál! Povolil Myšákovi otěže a nechal ho, aby si pochutnával na šťavnaté trávě. Sám začínal mít nepříjemnou žízeň, slunce žhnulo z bezmračné oblohy, jeho paprsky tak nemilosrdně spalovaly vše, co se jim postavilo do cesty.

„No konečně,“ ulevil si, když k nim z druhé strany palisády dolehly chvatné mnohačetné kroky. Vzápětí se ozval nepříjemný vrzavý zvuk a křídla brány se začala pozvolna otevírat.

„Tady to vypadá nadějněji,“ prohodil Vítek sám pro sebe.

Dostat se na tvrz pana Vratislava, odkud právě přijížděli, byl mnohem větší oříšek. A doslova ořech byl mu vysvětlit, proč za ním vlastně přišli. Když se jim to jakžtakž podařilo, odmítl starý šlechtic žádost o svolení, aby mohl velitel Jozífek pronásledovat lapky i na jeho území, tak vehementně, až ho Vítek podezíral, že s nimi musí být spolčený. Jinak si jeho počínání nedovedl vysvětlit.

Tadeáš počkal, až byla brána otevřená dokořán. Teprve pak pobídl Myšáka do kroku. Pomalu přejel dřevěný most klenoucí se přes příkop, jenž odděloval rozsáhlé předhradí od samotného hradního jádra. Zastavil ve středu nijak velkého nádvoří a zvědavě se kolem sebe rozhlížel. Ač to neměl na skalní hrad Hynštu nijak daleko, doposud tu nebyl. Neměl k tomu důvod. Obě panství spolu sousedila jen nedlouhou hranicí, představovanou málo vodnatým potokem.

„Příhrazy jsou hezčí,“ naklonil se k němu Vítek. I on si se zájmem prohlížel skalní hrad, tvořený dřevěnou budovou panského paláce a několika málo přímo do pískovcové skály vytesanými světničkami. Bezděky se zachvěl, moc dobře věděl, jaká zima v nich dokáže být.

„O tom snad nikdo nepochybuje!“ zavrčel Tadeáš temně. Jeho milované Příhrazy jsou samozřejmě hezčí!

„Ovšem opevněné to mají dobře, to se musí nechat,“ zamlouval Vítek honem nejapnou poznámku. „Přes to bych lézt nechtěl!“ pohodil hlavou k mohutné vysoké palisádě obepínající předhradí. Překonat ji by jistě nebylo jen tak… A kdyby k tomu i nakrásně došlo, stačilo strhnout most přes příkop a útočníci by se do samotného hradu nedostali. Tedy aspoň ne hned.

„Hmm,“ zahučel Tadeáš smířlivě.

„Buď vítán, urozený pane!“ hnal se k nim mladý, dobře stavěný muž s ostře řezanou tváří, zdobenou světle hnědými vlasy a lemovanou vousy téže barvy.

„Dovol prosím, abych se ti představil. Jmenuji se Ambrož a jsem osobním sluhou pana Spytihněva z Hynšty. Bude mi ctí, pokud tě za ním budu moci zavést!“ klaněl se hluboce.

Tadeáš pevně stiskl rty. To ho chce zdejší pán urazit, že pro něj poslal osobního sluhu namísto správce?

„Mé povinnosti spočívají i v pomoci se správou panství, které se věnuje pan Spytihněv osobně…“ drmolil sluha Ambrož překotně. Přesně odhadl, na co pán z Příhraz myslí. Ostatně nebyl první, kdo se takto zatvářil, když se představil jen jako osobní sluha. Také by se mu mnohem více líbilo, kdyby se mohl nazývat správcem. O něčem takovém ovšem nechtěl pan Spytihněv ani slyšet. Hynšta je jeho panství a nikoho jiného, opakoval pokaždé, když na to přišla řeč.

Tadeáš neznatelně přikývl. Bylo zbytečné hned zkraje vyvolávat rozbroje. Je tu, protože on chce něco od pana Spytihněva. Tak se podle toho chtě nechtě musí chovat.

Pomalu, rozvážně uvolnil nohy ze třmenů a seskočil ze sedla.

Vítek následoval jeho příkladu. Bylo nemyslitelné, aby zůstal na koni, když jeho pán stál na zemi. Pohotově převzal Myšákovy otěže.

„Postarej se o ně pořádně!“ předával čeledínovi, který se jako vítr přihnal ze stáje, oba koně.

„Spolehněte se, urozený pane!“ ubezpečoval muž, sjížděje hřebce bedlivým pohledem. Znalecky pokyvoval hlavou. Takové krasavce dlouho neviděl. Hlavně ten černý! Jeho srst se v letním slunci leskla jako drahocenný samet!

„Dej si záležet,“ přidal Tadeáš. Nato sáhl do měšce a vtiskl muži do dlaně drobný peníz.

„Díky, urozený pane!“ vydechl čeledín nevěřícně.

S takovou štědrostí se snad ještě nesetkal!

„Vítej, urozený pane,“ uklonil se sluha Ambrož znovu, aby převedl Tadeášovu pozornost opět na sebe.

„Prosím následuj mě,“ vyrazil spěšně k panskému paláci.

V duchu se děsil toho, co ho tam čeká. Pan Spytihněv nebyl z těch, kdo by rád čekal…

„Urozený pane, dovolte, abych vám představil urozeného pana Tadeáše z Příhraz,“ spustil ještě ve dveřích poměrně velké místnosti tvořící srdce panského paláce, a tím i celého hradu. Nato ustoupil stranou, aby mohl host po libosti vejít.

Ještě jednou uslyším něco o urozeném pánovi a bude zle! mihlo se Tadeáši hlavou. Neustálé opakování stejných slov nesnášel! Bylo mu ale jasné, že se jim v některých případech nevyhne. Jako třeba právě teď. Zdejší pán si na oné urozenosti podle všeho okázale zakládá, přelétl rychlým pohledem stěnu proti dveřím, kde se skvěl jasnými barvami vyvedený erb pánů z Hynšty, představovaný pěti červenými pruhy v bílém poli. Po obou stranách erbu pak byly zavěšeny zbraně nejrůznějšího druhu a lovecké trofeje, jimž vévodila obrovská medvědí hlava.

„To by bylo něco pro velitele Jozífka,“ uklouzlo Vítkovi upřímně.

Jozífek lov doslova miloval. Dokázal tak podobné věci ocenit mnohem více než on.

Tadeáš sotva znatelně přikývl, napadlo ho přesně to samé.

„Buď vítán na mém skromném sídle,“ vstal od bohatě prostřeného stolu nijak vysoký muž a rychlým krokem kráčel k Tadeáši. Než mu ten v tom stihl zabránit, přistoupil k němu a pevně ho objal.

Tadeáš ztuhl jako solný sloup. Takto těsnou blízkost cizích lidí nesnášel! Z toho, jak se jeho pevné, svalnaté tělo zabořilo do měkkého břicha pana Spytihněva, se mu zvedl žaludek.

„Ulovil jsem ho já sám!“ vypjal se pan Spytihněv hrdě, když si všiml, s jakým zájmem si Vítek prohlíží zvířecí hlavy zavěšené na zdi, medvědí především. „Pomstil jsem tak otcovu smrt. Pásl po něm několik týdnů. Bohužel se mu to stalo osudným. Při posledním pokusu o ulovení ho ta obluda rozsápala,“ povzdechl si smutně.

Zvedl pravou ruku, přežehnal se křížem a polohlasně odříkal krátkou modlitbu za duši zemřelého.

Tadeáš se ošil. Neměl času nazbyt. Nicméně rušit takto bohulibou činnost si netroufal.

„Je mi velkou ctí, že tě poznávám osobně, pane z Příhraz,“ navázal pan Spytihněv, poté co pronesl závěrečné amen.

Tadeáš spěšně o krok ustoupil, když se ho pokusil znovu obejmout.

„Prosím posaď se!“ kynul pán z Hynšty ke stolu jakoby nic. Sám k němu zamířil a uvelebil se na tom samém místě, z něhož prve vstal.

„Přijmi skromné pohoštění!“ opsal rukou kruh nad stolem prohýbajícím se pod množstvím misek a ošatek s nejrůznějším ovocem, plackami, omáčkami, kašemi, a dokonce i masem.

Jakmile mu službukonající muž ohlásil, kdože to na Hynštu zavítal, poslal do kuchyně s tím, aby přinesli všechno, co mají. Takového hosta, jakým byl pán z Příhraz, bylo zapotřebí náležitě uctít.

„Díky,“ učinil Tadeáš odmítavé gesto. Kvůli jídlu nepřijel.

Těžce dosedl na lavici proti panu Spytihněvovi. Pohodlně si natáhl nohy. Ač byl na pobyt v sedle zvyklý, připadalo mu, že je má z olova.

Vítek si mu ze zvyku stoupl za záda. Široce se rozkročil, ruce složil na prsou, přesně tak, jak to vídal u velitele Jozífka.

„Ach ano, jistě. Omluv prosím mou neomalenost, pane z Příhraz,“ zrudl pan Spytihněv, když si všiml, že pan Tadeáš strnule upírá pohled na pohár stojící v samém středu stolu.

„Jak to, že ještě není nalité víno?“ štěkl vztekle po Ambrožovi.

„Prosím, odpusťte, můj pane!“ vyhrkl sluha polekaně. Přeběhl ode dveří ke stolu a vrhl se ke konvici. Počínal si při tom tak zbrkle, že místo toho, aby ji uchopil, vrazil do ní.

„Dávej přece pozor, nemehlo jedno!“ vyskočil pan Spytihněv ze svého místa. Pozdě. Rozlité víno již zmáčelo celý rukáv jeho podivného šatu.

Spytihněv z Hynšty byl oblečen s okázalou drahostí. Kabátec ze světle zeleného hedvábí byl bohatě zdoben stříbrným krumplováním, místy doplněným dokonce o říční perličky a drobné kamínky. Tadeáš je odhadoval na růženíny a ametysty.

Na rukávy ti již ale nezbylo, co? šklebil se škodolibě v duchu. Podobnou pompu neměl rád, považoval ji za nevhodnou. Šaty mají sloužit k tomu, aby člověku nebyla zima, a ne k tomu, aby se za ně utrácely nehorázné sumy, které by se daly využít mnohem lidštěji. Například na jídlo pro chudé… Sám byl oděn do prostého kabátce z kvalitní pevné látky a stejně nezdobených nohavic. Jediné, co dávalo tušit jeho vysoké společenské postavení, byl cestovní plášť lemovaný vydří kožešinou a široký kožený pás, na němž byla zavěšena dýka s velkým jantarem v hrušce a mohutný meč.

„Podívej se, cos provedl!“ ždímal pan Spytihněv zmáčený rukáv. Ten podle požadavků nejposlednější módy sahal až téměř k podlaze.

„Prosím tisíckrát za odpuštění! Hned vám přinesu…“

„Nikam nechoď! Obsluhuj!“ rozkázal pán z Hynšty tónem, z něhož přejel přítomným mráz po zádech.

Posadil se zpět na lavici a tvářil se, že se vlastně nic nestalo. Příliš se mu to ale nedařilo, mokrá látka se nepříjemně lepila na tělo a studila. Ač bylo vrcholné léto, v panském paláci bylo nepříjemně chladno. Po chvíli váhání si vykasal mokrý rukáv až vysoko nad loket. „Omlouvám se za toto…“ polkl naprázdno. Nevěděl, jak onu pro něj víc než trapnou situaci označit. Vrhl nenávistný pohled po Ambrožovi.

„V pořádku,“ mávl Tadeáš velkopansky rukou. Ve skutečnosti ale musel vynaložit nemalé úsilí, aby se nerozesmál nahlas. Kdo se povyšuje, bývá ponížen, rozezvučela se mu v uších slova z nedávného kázání otce Františka, kněze sloužícího na Příhrazech a jeho blízkého přítele.

Ambrož se mu vděčně uklonil, věřil, že ho právě zachránil od citelného výprasku. K tomu neměl pán z Hynšty nikdy daleko…

Již mnohem opatrněji vzal konvici a naplnil poháry vínem rudým jako krev. Uctivě, oběma rukama podal jeden Tadeáši z Příhraz, coby čestnému hostu, a druhý svému pánu.

„Na zdraví našeho nejmilostivějšího panovníka, ať mu Bůh dopřeje ještě dlouhého panování,“ povstal pan Spytihněv z lavice a zvedl svůj pohár vysoko nad hlavu. Stejně tak Tadeáš.

Na přípitek na své zdraví, jakožto hosta, již ale nečekal. Spěšně si přiložil pohár k ústům a napil se. Žízeň měl, že by se o ni mohl opřít, jak s oblibou říkával velitel Jozífek. Spokojeně mlaskl, víno bylo vynikající. Jen škoda, že není ředěné vodou, jak to bývá na Příhrazech, mihlo se mu hlavou. Chtěl se napít, ne opít!

„Mohu se zeptat, co tě ke mně přivádí, urozený pane?“ nadhodil pán z Hynšty, když se Tadeáš neměl k tomu, aby zahájil hovor.

„Na mém území řádí skupina lapků,“ začal ten zeširoka. Připadal si jako kolovrátek. Slovo od slova opakoval to, co přednedávnem odříkával na tvrzi pana Vratislava a co bude za chvíli odříkávat panu Ctiradovi, na jehož panství se chystal posléze. Pomalu, ale jistě litoval, že těmito pochůzkami nepověřil velitele Jozífka či správce Hostivíta. Jenže s nimi by se urození jen těžko takto bavili… Nezbývalo tudíž nic jiného, než aby je zastal on sám.

„Není zrovna obvyklé, aby cizí vojáci vstupovali na území někoho jiného, aniž by o tom místní pán věděl,“ zavrtěl se pan Spytihněv na lavici, jako by místo na kožešině s vysokým chlupem seděl v mraveništi. Celou dobu, co Tadeáš mluvil, pozorně poslouchal. Teprve po hodné době narušil ticho, jež se v sále rozhostilo poté, co pán z Příhraz skončil. „Ale vzhledem k tomu, že se jedná o zajištění bezpečnosti, a především, že o to žádáš zrovna ty, pane z Příhraz!“ zadíval se Spytihněv z Hynšty zpříma na svého hosta. „Tvá pověst tě předchází,“ usmál se šibalsky. „Myslím, že v okolí, a to ani vzdálenějším, není nikdo, kdo by nevěděl, že jsi slovutný vyšetřovatel, který se dokonce těší přízni samotného panovníka!“ dodal významně.

Tentokrát to byl Tadeáš, kdo se nepohodlně ošil. Podobné řeči se mu neposlouchaly nijak dobře, sám nejlépe věděl, jak to s jeho slovutností je. Zato Vítek se hrdě napřímil v ramenou, komu čest, tomu čest! měřil si Spytihněva z Hynšty a jeho sluhu Ambrože povýšeneckým pohledem. Jen dobře, že jsou si vědomi toho, koho mají před sebou!

„Souhlasím tedy, aby velitel příhrazské hradní posádky v rámci pronásledování lapků vstupoval na mé panství,“ vrátil se pán z Hynšty k původnímu směru hovoru, když Tadeáš na jeho pochlebování nijak nereagoval. „A co víc, nabízím ti svou součinnost!“ přidal po chvíli. „Je opravdu donebevolající, co si ta chátra poslední dobou dovoluje,“ zamračil se přísně. „Zrovna nedávno kousek odtud přepadli skupinu kupců…“

„Díky,“ pronesl Tadeáš spokojeně a chystal se vstát. To, kvůli čemu přišel, získal. Bylo tudíž zbytečné tu déle setrvávat.

„Ty ale vůbec nejíš, urozený pane,“ zadržel ho pan Spytihněv spěšně. „Chápu, že má kuchyně se v žádném případě nemůže rovnat s tvou…“

„Odpusť! Byl jsem tak zabrán do povinností spojených se správou panství, že jsem zcela zapomněl,“ zrudl Tadeáš hanbou. Odmítat pohoštění se rovnalo těžké urážce.

Rychle se natáhl po žitné placce s tvarohem a česnekem. Okázale si ukousl pořádné sousto. Spokojeně pokýval hlavou, česneku bylo přesně akorát.

Vítek naprázdno polkl. Taky by si dal líbit pečeného zajíce, jímž se nyní pán z Příhraz ládoval. Nic takového ovšem nepřipadalo v úvahu. Však se nají doma. Klárka coby správcová kuchyně a jeho milující manželka mu jistě připraví něco ještě lepšího.

„Díky za tvou pohostinnost,“ pronesl Tadeáš důstojně, když polkl poslední sousto.

Jakmile se s panem Spytihněvem dali do jídla, ošatky a misky se vyprazdňovaly nebývalou rychlostí. Značně k tomu přispěl i sám Tadeáš. Ač jindy jídával velmi střídmě, nyní se doslova cpal. S prvním kousnutím se v něm probudil takřka vlčí hlad.

„Skutečně odjíždíš?“ protáhl pán z Hynšty zklamaně, když se Tadeáš znovu zvedl k odchodu. „Doufal jsem, že se zdržíš déle…“

Jestli sis myslel, že si za kousek žvance zajistíš přímluvu u krále, tak ses přepočítal, poškleboval se Vítek. Na tohle pan Tadeáš věru není, posmíval se. Navenek ale zachovával netečný výraz, jak se na panoše urozeného pána z Příhraz slušelo a patřilo.

„Potřebuji mluvit ještě s dalšími pány z okolí,“ odpověděl pán z Příhraz, jako by se omlouval.

„Chápu,“ odtušil Spytihněv z Hynšty. Ač se snažil, seč mohl, nedokázal v hlase zcela zakrýt právě prožívané zklamání. „Však bude určitě brzy příležitost, abychom se znovu setkali. I na mém území ta sebranka řádí. Zrovna nedávno za bílého dne zamordovali kupce, kousek odtud…“ vrátil se k prve přerušené myšlence. Tadeáše tím ale nijak neobměkčil. S lehkou úklonou se rozloučil a vykročil ke dveřím.

„Dovol, abych tě doprovodil, urozený pane,“ vyskočil pan Spytihněv z lavice a hnal se za Tadeášem. Po jeho boku pak vyšel na nádvoří. „Koně urozeného pána!“ štěkl ostře na čeledína.

„Bylo mi ctí se s tebou setkat, pane z Příhraz,“ objal Tadeáše snad ještě pevněji než při příchodu.

„Čest je na mé straně,“ odpověděl Tadeáš povinnou formulí, lapaje po dechu.

Vděčně přijal Myšákovy otěže a vyhoupl se do sedla. Stiskl hřebci boky a jako šipka vyrazil z již otevřené brány. Z Hynšty doslova utekl.

Spytihněv z Hynšty hleděl za odjíždějící dvojicí s nevyzpytatelným výrazem ve tváři.

„Budete si něco přát, urozený pane?“ přitočil se k němu sluha Ambrož.

„Ne!“ odsekl mu pán z Hynšty stroze. Otočil se na patě a zamířil zpět do panského paláce. Nikoli ovšem do hodovního sálu, z něhož před nedávnem vyšel, ale do své soukromé komnaty. Už za pochodu si uvolňoval šaty, vínem nasáklý rukáv stále neuschl…

„Jedině dobře,“ zmizel Ambrožovi rázem z tváře úslužný výraz. Když byl pán pryč, nebyl zapotřebí. „Co se to tam děje?“ zařval vztekle. Nato se rozběhl ke stáji, z níž k němu doléhaly vzrušené hlasy. „Už se zase perete?“ obořil se na dva zápasící čeledíny.

„Ukradl mi ty peníze od pána z Příhraz!“ vyhrkl ten starší z nich.

„Kecá! Jsou to moje peníze!“ oponoval druhý živě.

„Ty kecáš! Kde bys ty vzal nějaké peníze! Hned je Radanovi vrať!“ vynesl Ambrož rychlý soud.

Druhý se k tomu ale neměl. Teprve když mu Ambrož uštědřil pořádný záhlavec, hodil Radanovi do nastavené dlaně ohmatanou minci. „Jsem s tebou ještě neskončil!“ pronesl nenávistně.

„Hned o tom zpravím pana Spytihněva,“ zavrčel Ambrož výhružně. „To pro případ, kdyby tě napadla nějaká další hloupost!“ dodal významně a vyšel ze stáje. Rovnou cestou se vydal do panského paláce. Železo se musí kout, dokud je žhavé…

Kapitola 2 

Tadeáši z Příhraz se při návratu z panství pana Spytihněva podaří nečekaný úlovek, u táborového ohně jsou spřádány temné plány 

„Zvláštní člověk,“ brblal si Vítek pod vousy. „Chvílemi na vás koukal, jako by vás chtěl sníst…“

„Nesuď, abys nebyl sám souzen!“ pronesl Tadeáš významně. „Nicméně máš pravdu. Ani já nemám z pana Spytihněva dvakrát dobrý pocit…“ přejížděl si ukazovákem pravé ruky po nose od kořene po špičku a zase zpět ve snaze přijít na to, proč tomu tak je. „To je jedno,“ mávl po chvíli odevzdaně rukou, když na nic nepřipadl. „Hlavní je, že jsme se domluvili a velitel Jozífek může lapky pronásledovat i na jeho panství.“

„To jo,“ přikývl Vítek. „Takže teď k panu Ctiradovi,“ chystal se na rozcestí, k němuž se právě blížili, zahnout doprava.

„Ne,“ zavrtěl k jeho překvapení pán z Příhraz odmítavě hlavou.

„Jak to? Já myslel…“ Že by si plán cesty, který mu pán předestřel krátce po odjezdu z Příhraz, špatně zapamatoval?

„Nehodlám riskovat, že než bychom tam dojeli, umřel bys hlady,“ odpověděl Tadeáš s kamenně vážnou tváří. Koutky úst mu to ale cukalo. Často a rád si z mladíka takto utahoval.

„Omlouvám se, můj pane,“ chytil se Vítek za břicho, z něhož se v ten moment ozvalo další hlasité kručení.

„Nemáš proč. Nedivím se, že máš hlad. Na rozdíl ode mě jsi, co jsme vyjeli z Příhraz, nejedl… Cestou sem jsme minuli šenk… Stavíme se tam,“ zahnul pán z Příhraz naopak doleva.

„Díky!“ vydechl Vítek vděčně. Právě kvůli tomu si svého pána tolik vážil a hluboce ho ctil. Ne proto, že byl urozený, bohatý a vlivný, ale proto, že byl lidský. Uznalý ke všem nehledě na jejich postavení.

„Tak jedem!“ pobídl Tadeáš Myšáka do ostrého tempa. Netrvalo tak dlouho a v dáli před nimi se objevila nijak velká přízemní stavba.

„Kdo tam bude první?“ vyzval pán z Příhraz Vítka na souboj.

„Se uvidí!“ odtušil mladík a povolil Čertovi otěže.

„Dobrá práce!“ poplácal Tadeáš mladíka uznale po zádech, když k šenku dorazili téměř současně. Čert ovšem přece jen o fous dřív.

Lehce seskočili ze sedel, koně předali čeledínovi a vešli dovnitř. Vítek napřed, pán z Příhraz nerad vstupoval do neznámých prostor jako první.

„Co pro vás…“ přitočila se k nim vnadná šenkýřka.

„Medovinu a něco k jídlu,“ rázoval Tadeáš do zadní části sálu, kde se uvelebil u stolu v samém rohu. Pokud to bylo jen trochu možné, sedával tak, aby měl krytá záda.

„Mohu vám nabídnout pečené kuře, králíka na smetaně, štiku na rozmarýnu…“ vyjmenovávala šenkýřka, náležitě hrdá na rozmanitost své kuchyně.

„To je jedno. Hlavně aby to bylo rychle,“ skočil jí Vítek do řeči, když mu pán z Příhraz mlčky naznačil, že se má vyjádřit. Jídlo bude jen pro něj, já sám budu ještě dlouho trávit hostinu z Hynšty! přejel si bezděky po břiše.

„Hned to bude!“ ubezpečila šenkýřka a rozběhla se do kuchyně.

„Přines polévku a pivo!“ zavolal za ní pán z Příhraz. Nebudou tu přece sedět nasucho, než se pečínka připraví.

„Díky,“ usmál se Vítek mile, když před něj jiná dívka položila misku pěkně husté zeleninové polévky, v níž plavaly dokonce i kousky špeku.

„Maso bude v okamžení,“ hlásila šenkýřka, stavíc na stůl před pána z Příhraz velký džbán medoviny a před Vítka pivo. Zkušeným pohledem přitom sjela k pasu jednoho i druhého. Obdivně přikývla. Tak nadité váčky se vidí málokdy. Hlavně ten černý v něm musí mít doslova malý poklad, o který by se s ní mohl podělit! Hluboce se předklonila, aby pánu z Příhraz poskytla ničím nerušený výhled na své bujné poprsí.

Však není všem dnům konec, mihlo se jí hlavou, když ji i přesto černý host rázným gestem odehnal.

„Čekal bych, že tu bude více lidí,“ zhodnotil pán z Příhraz, když s Vítkem osaměl. Opatrně upil ze džbánu. Horní ret ohrnul odporem, tahle medovina se moc nepovedla. Postavil ho zpět.

„Ona není hodina jídla,“ odtušil Vítek nesoustředěně. Mnohem více než zdejší osazenstvo ho zajímala miska polévky, kterou vyprazdňoval nebývalou rychlostí.

„Hmm,“ zahučel Tadeáš.

Zády se opřel o stěnu za sebou a přivřel oči. Myšlenkami se vrátil na Příhrazy. Ke své milované ženě Blance, která pod srdcem nosila jejich prvního potomka… Určitě syna! Dědice rodu! zasnil se. Zle se zamračil, když ho z příjemných představ vytrhl hluk u dveří.

„Já ho ale viděla první!“ ostře se ohradila mladá šenkýřka.

„Jenže tys byla s tím posledním urozeným, co tu byl. Zaplatil ti tolik, že bys tohodle mohla přenechat mně!“ syčela druhá dívka jako vzteklá kočka. „Vezmi si toho mladého, ten taky vypadá, že má naditý měšec, a toho černého nech mně!“

„Ani mě nenapadne! Potřebuju novou suknici! Takže si ho pěkně vezmu já!“

„Mít takovou sestru je vážně požehnání…“

„Hádáte se úplně zbytečně,“ vstoupil do rodící se rozepře hrozící přerůst ve rvačku postarší muž v již značně obnošených šatech.

„Co se do toho pleteš?“ osopily se na něj obě ženy jednomyslně.

„Já jen, že u těch urozenců vám pšenka nepokvete.“

„Proč by nekvetla?“

„Protože ten černý je Tadeáš z Příhraz. Ten si vás určitě nekoupí, na něco takového není. A ten andílek vedle něj je jeho osobní sluha Vítek. Neznám ženskou, kterou by si vzal… Už proto, že mu to jeho pán nedovolí. Je v těchhle věcech hrozně upjatý.“

„Jak to můžeš vědět? Odkud bys je znal?“ přimhouřila šenkýřka podezíravě oči.

„Plácáš hlouposti!“ přidala se dívka.

„Když myslíte,“ pokrčil muž bez zájmu rameny. Šouravým krokem došel do středu sálu, kde se usadil na téměř prázdnou lavici.

„Hele, pokud ten starý protiva nekecá, máme po žížalkách!“ mnula si šenkýřka bradu, až ji měla celou červenou.

„Protože pokud je to opravdu Tadeáš z Příhraz, tak…“

„Právě, pokud!“ skočila jí sestra do řeči. Rázným krokem zamířila k muži. „Odkud je znáš?“ udeřila na něj zhurta.

„Od Štiky… Z jednoho šenku v Nymburce. Něco tam vyšetřovali…“

„Lžeš! Co bys ty dělal v Nymburce?“

„To samé co tady. Žebral,“ odvětil muž klidně.

„O mrzáky se páni nestarají, pořádnou práci nezastanou, tak co s nimi. Takže si nikdo nevšimne, pokud se ztratí…“ Když v důsledku úrazu ve stáji přišel o hybnost levé ruky, doufal, že ho jeho pán nechá dožít na své tvrzi.

Lehčí práce by zastal… Pán ovšem o něčem takovém nechtěl ani slyšet a vyhnal ho. Od té doby se toulal, kam ho nohy nesly, a žil z toho, co si vyžebral, případně opatřil jinak.

„Takže si jsi opravdu jistý, že je to on?“

„Se s tebou vsadím o pivo!“ zadíval se muž dychtivě na džbán v ženiných rukou.

„Trhni si!“ zašklebila se šenkýřka. Nová suknice bude muset počkat, povzdechla si smutně. „Co čumíš?“ obořila se na kluka v ušmudlané haleně a děravých nohavicích, jenž postával kousek od nich a s pootevřenou pusou hltal každé slovo.

„Takže ten černý šlechtic, co sedí tam vzadu, je urozený pan Tadeáš z Příhraz?“ vyhrkl dotyčný dychtivě.

„Co je ti do toho, kdo kde sedí? Dej si pivo, nebo vypadni! Místo nám tu zbytečně zabírat nebudeš!“ zchladila si na něm žáhu šenkýřka.

Kluk jen něco nesrozumitelného zamumlal a zmizel.

„Když nebudou peníze za seno, budou za něco jiného!“ mrkla šenkýřka šibalsky na sestru a znovu zamířila ke stolu v samém rohu šenku.

„Urozený pane, s Jurajem je to již opravdu k nevydržení!“ vpadl sluha Ambrož do osobní místnosti pana Spytihněva jako velká voda. Samým rozčilením zapomněl zaklepat. „Zase kradl a porval se…“ zmlkl vprostřed věty, vytřeštěně zíral před sebe, neschopen jediného pohybu.

Pan Spytihněv vyskočil z postele, jako když ho bodne. Spěšně přiskočil ke dveřím. Prudce je zabouchl a zajistil závorou. Jak na něco takového mohl prve zapomenout?!

Již mnohem pomalejším krokem zamířil ke stolu, upravuje si za chůze šaty. Obrátil se k Ambrožovi zády. Zvedl konvici a vlastnoručně si naplnil pohár vínem. Nato se otočil zpět na sluhu.

„Chápu, že to, co jsi právě viděl, tě poněkud zaskočilo,“ pousmál se. Přiložil si pohár k ústům, aby zahnal právě prožívané rozpaky. „Na, můžeš to dopít,“ podával pohár Ambrožovi, když ho sklonil. „Vypadáš, že to potřebuješ…“

Sluha po něm doslova skočil. Vyprázdnil ho s takovou dychtivostí, až mu několik kapek steklo skrz koutky úst na bradu.

Pan Spytihněv sledoval jeho počínání s vnitřním uspokojením.

„Proč jsi vlastně přišel?“ zeptal se, když Ambrož postavil prázdný pohár na stůl.

„Čeledín Juraj…“ soukal ze sebe sluha Ambrož těžce. Ač právě vypil plný pohár, v ústech měl sucho, v uších mu hučelo.

„Je načase dát mu pořádně za vyučenou! Dostane veřejný výprask, aby všichni viděli…“ rozdupal se pan Spytihněv ke dveřím, sotva mu muž přednesl celou čeledínovu obžalobu.

Ruku položil na závoru, vtom se ale zarazil. „Přísahej, že o tom, cos tu teď viděl, neřekneš živé duši!“ ukázal na velký vyřezávaný kříž visící nad úzkým oknem ve východní stěně.

„Přísahám,“ pronesl Ambrož jako ve snách, pozvedaje pravou ruku. Kéž by na to, co tu teď viděl, co nejdříve zapomněl!

„Dobře,“ odtušil pán z Hynšty spokojeně. Nato odsunul závoru a vyšel na chodbu.

„Myslíte si to samé co já, můj pane?“ prohodil tiše Vítek, cválající po boku svého pána.

Tadeáš mlčky přikývl.

„Co uděláme?“ zmocňovalo se mladíka silné vzrušení.

„Co navrhuješ?“ odpověděl mu pán z Příhraz otázkou.

„Já bych šel po něm. Však on už pak všechno vyklopí,“ ztuhla Vítkovi tvář do nepřístupné masky. Nemohl se dočkat, až zúčtují s verbeží, co se tu poslední dny a týdny usídlila. Dlužil to všem těm mrtvým a zraněným, kteří po nich zůstávali… A hlavně Johance! Ženě, kterou připravili o manžela, když se na jedné trestní výpravě proti nim zřítil do skalní strže. Kdo se postará o ni a o jejich pět dětí?

„Tam,“ odvětil Tadeáš prostě. Upřeně se přitom zadíval do míst, kde se cesta ostře lomila k západu. Kvůli velkému buku stojícímu v samém ohybu tak nebylo na chvíli vidět, co se děje za ním.

Vítkovi přelétl přes tvář spokojený úsměv. Sám by to lépe nevymyslel.

Jakmile dojeli k onomu stromu, stočil Čerta do lesa. Nejrychleji, jak jen to šlo, ho bezpečně kryt bujným podrostem vedl zpět. Chránil se přitom způsobit sebemenší hluk.

Pan Tadeáš ještě chvíli pokračoval v jízdě. Nato i on stočil hřebce zpět. Zůstal ovšem na zpevněné cestě.

„Tos nečekal, co?“ hodil výsměšně po klukovi v otrhaných šatech, který se zpoza ohybu vyřítil takovou rychlostí, že stihl taktak zastavit. Na poslední chvíli se tak vyhnul srážce s Myšákem, pozvolna kráčejícím směrem k němu.

„Já myslel, že…“ polkl kluk naprázdno. Byl přesvědčen, že jezdci pokračují ve své pouti na skalní hrad Příhrazy.

Jakmile se přesvědčil o opaku, začal couvat. Neudělal ale ani dva tři kroky, když se za ním ozvalo hlasité zaržání. Bleskurychle se otočil. Oči vytřeštil na statného hřebce, černého jako noc.

„To je tak, když někdo neumí svou práci!“ vmetl mu Vítek do tváře.

Kluk několikrát přeskočil pohledem z jednoho jezdce na druhého. Nato se vrhl do lesního podrostu lemujícího zpevněnou cestu.

„Zábava začíná,“ pronesl mladík temně.

Stiskl Čertovi boky a čile vyrazil za uprchlíkem. Když se mu dostal nadosah, obratně sjel ze sedla a skočil po něm. Strhl ho na zem a pevně zaklekl.

Kluk sebou házel jako ryba na souši, nebylo mu to ale nic platné. Proti mohutnému Vítkovi neměl sebemenší šanci. Ten uvolnil provaz, který nosil pro všechny případy obtočený kolem pasu. Spoutal mu ruce za zády a nešetrně ho vytáhl na nohy.

„Máš štěstí, že tě potřebujeme živého!“ zavrčel.

„Urozený pane, prosím vás, já…“ vyrážel ze sebe kluk, když se jakžtakž vzpamatoval. Nedořekl. Vítek se napřáhl a vší silou ho udeřil do obličeje. „Jak se opovažuješ mluvit, aniž bys byl tázán?“ zařval vztekle.

Jindy by takto nejednal, nyní se ale nedokázal ovládnout. Před vnitřním zrakem mu znovu vyvstalo zkrvavené tělo poslední oběti. Kupce putujícího přes příhrazské panství dál na sever. Tam už právě kvůli tomuhle, napřáhl se k další ráně, a jeho kumpánům nikdy nedojede…

„Neotloukej si o něj ruce!“ zadržel ho pán z Příhraz.

Za uprchlíkem se vydal jen chvíli po mladíkovi. Držel si ale odstup, chtěl Vítkovi dopřát to potěšení ulovit si ho.

„Vilém se o něj postará!“ dodal tónem, z něhož se klukovi podlomila kolena. Kdyby ho Vítek pevně nesvíral, snad by se znovu zhroutil k zemi.

Mladík ohrnul horní ret odporem. Vraždí, loupí, ničí životy bez mrknutí oka. Když pak ale mají nést následky za své činy… mávl opovržlivě rukou. Vyskočil zpět do sedla. Provaz, k němuž byl mladý lapka připoután, přivázal k jeho hrušce. Nato pobídl Čerta do ostrého tempa. Když měl ten darebák dost síly na to, aby je sledoval z šenku až sem, jistě ji bude mít i na to, aby držel krok s vraníkem!

*** 

„Dnes to bylo o chlup,“ mračil se muž rozložité postavy. Pohled upíral do plamenů, předklonil se a natáhl k nim ruce. Dlaně nastavil teplu. Bylo hluboce po svaté Anně, podzim se tak s nezadržitelnou urputností hlásil o slovo. Večery a noci byly již nepříjemně chladné.

Zlehka otočil zaječí pečínkou nad ohněm.

„Ten darebák z Příhraz je nebezpečnější, než se zdálo,“ přizvukoval mu druhý. „To není jako ti nemrcouchové na ostatních panstvích. Jednu chvíli jsem se už začínal skoro bát,“ přejel si hřbetem paže po čele.

„Nemáš být zbabělec!“ zavrčel na něj další chlapík.

„Cos to řek?!“ ohradil se muž bojovně. Pravačkou sáhl po dýce zastrčené za opaskem. Urážet se nenechá!

„Že lidí z Příhraz se bojí jen zbabělci!“ vmetl mu jeho kumpán do tváře.

„Toho budeš litovat!“ zavrčel první výhružně. Pevně sevřel jílec dýky a hotovil se ji tasit. V ten moment sykl bolestí. Muž, který až doteď netečně hleděl do plamenů, mu sevřel loket tak mocně, až mu celou paží projela takřka ochromující bolest.

„Nechte toho!“ rozkázal tónem nepřipouštějícím odpor.

„Na takové hlouposti není čas! Musíme se poradit, co a jak dál. Pravda je, že to s tím slídilem z Příhraz začíná být neúnosné!“

„Dyť to říkám, že bychom se měli držet na okolních panstvích. Třeba u Hynšty se nám teď vedlo…“ podsouval muž živě. Ostatní mu ale nevěnovali žádnou pozornost.

„Tak ho odkrouhnem a bude klid!“ zazubil se lapka, který prve nazval svého kumpána zbabělcem.

„To bych nedělal!“ oponoval ten vehementně.

„Copak? Už máš zase z něčeho strach?“ pitvořil se první jízlivě.

„To není strach!“ odsekl druhý. „To je…“

„No, povídej! Jsem zvědavý, na co se vymluvíš!“ poškleboval se první.

„Opatrnost!“ dořekl muž pevně.

„Hmm… Tak opatrnost, jo? Vidíš, a já si až doteď myslel, že nepostavit se nepříteli je…“

„Sklapni!“ zasáhl velitel nepočetné skupinky znovu.

„Kam?“ zeptal se opatrný lapka věcně.

„Víš, kam šli?“