Dagmar Digma Čechová 

Pamatuju si tě živou 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Dagmar Digma Čechová, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2870-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2871-2 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

1. 

2. listopadu 2025 

„Co to bude, až to bude?“ Zbyšek natahoval nos už z obýváku a natěšeně se usmíval. Vůně dušené plece, cibulky a papriky se jejich bytem nesla tak intenzivně, že mu zvládla podráždit chuťové buňky až v jeho pracovně. Musela se hodně snažit klíčovou dírkou a škvírou pode dveřmi, ale nakonec ho přiměla na chvíli odložit sluchátka a protáhnout ztuhlé tělo.

„Na tvým místě bych se tak neradovala,“ zchladila ho Alena a věnovala mu poněkud zkroušený úsměv. „To je na zejtra pro mámu. Slíbila jsem jí se–“

„Sebledín, už to vidím,“ kývl ne zrovna nadšeně k cedníku s kysaným zelím ve dřezu a nakrčil přitom znechuceně nos.

„Musíš mu tak říkat?“ stáhla dotčeně obočí. I Nikču přece odmala učila, že o jídle se nemluví ošklivě, i když každému nemusí chutnat všechno. A on byl dospělý chlap! Fakt měl tohle zapotřebí? „Já vím, že nemáš rád teplý zelí, taky ti ho nenutím. Neměj strach, tobě pak udělám čínu, jen mám teďka plný ruce práce, promiň. Musím to míchat, ať se to nepřichytne, už je v tom mouka, a pak mě čeká ještě knedlík.“

„Prosím tě, na to se vykašli, je spousta hodin.“ Strčil hlavu do lednice a začal se prohrabovat nacpaným regálem s uzeninou. Žaludek podrážděný vůní jídla se mu hlasitě připomněl. Svačiny, kterou mu Alena odpoledne přinesla, se nedotkl, protože byl moc zabraný do práce. A teď by si dal něco většího.

„Jak jako vykašli?“ hodila po něm přes rameno zaskočený pohled. „Za prvý, máma kupovanej odjakživa nejí, a za druhý, už mám vykynutý těsto. To ho mám podle tebe jako vyhodit?“ Přes veškeré snahy jí utekl lehce podrážděný tón.

„Myslel jsem, abys pro mě nic extra nedělala.“ Zavřel dveře od ledničky, když konečně našel, co hledal. „Já si ohřeju párky.“

„Prosím tě, ty mně neber, mám je na frankfurtskou polívku pro Nikču,“ houkla na něj, aniž by se otočila od bublajícího hrnce. „Vydrž chvíli, než ti udělám tu čínu, maso už mám naložený. Vždyť jsi ho tam musel vidět.“ V duchu se té poslední poznámce zasmála. Jestli by podepsala nějaké archetypální tvrzení, tak to, že chlap v lednici nic nenajde, ani když to má před očima. „Co jsem to…?“ snažila se vrátit do reality. Na chvíli si narovnala záda a hřbetem ruky si otřela čelo. Spíš z únavy, než že by ho měla zpocené. „Jo, dáš si k tomu radši rejži, nebo hranolky?“

„To je jedno,“ vzdychl a vrátil balíček zpátky na regál.

„Udělej to, co je pro tebe jednodušší a rychlejší. Nemám ti nakrájet zeleninu nebo třeba oloupat česnek?“ Rychlým pohledem zkontroloval nástěnné hodiny nad jídelním stolem.

„Nemusíš, akorát bysme se tady motali jeden přes druhýho. Já to fakt hnedka udělám a přinesu ti to, jo? Klidně si zase zalez do kutlochu…“ Stála k němu zády, jednou rukou míchala segedín a druhou napouštěla do velkého hrnce vodu na knedlík. Výhoda toho, že se narodila jako levačka, ale doba ji donutila se přeučit – mohla se spolehnout na obě a zvládala víc věcí najednou.

„To už nemá cenu, na tu chvíli. Radši ti s něčím pomůžu, ať to v klidu stihnem.“ Pohotově převzal plný hrnec, obešel ji a postavil ho na zapnutou plotýnku. „Mám to osolit?“

„Co jako?“ Alena se zarazila.

„No tu vodu. Knedlík se přece vaří ve slaný, ne?“ Dívali se na sebe oba stejně nechápavě.

„Já si to udělám, ale co máme stihnout?“

Že by na něco zapomněla? Ráno uvařila oběd, pak půlku odpoledne jako obvykle strávila u mámy a zbytek na nákupu a zpátky u sporáku. Staré paní Králové ze třetího patra slíbila koupit kuře v akci a to jí donesla. I schránku jí vybrala, aby babča s těma bolavýma nohama nemusela zbytečně šmajdat po chodbách, a trpělivě si vyslechla její notorické žehrání na stáří, i když docela pospíchala. Děti za Královou ale jezdily tak málo, že se chudák ženská neměla kdy a komu vypovídat.

Alena si nebyla vědoma toho, že by se ještě s někým na něčem domlouvala, a nestávalo se jí, aby na svůj slib zapomněla. Takové věci si hlídala, takže ji Zbyšek vážně zaskočil. Nemá snad přijít Nikola? Neměla pro ni nic přichystaného.

„Je neděle, zlato.“ Mluvil na ni pomalu a jemně jako na dítě.

„Fakt? Ježiš!“

Ne že by nevěděla, co je za den, jen… jí tak úplně nedocházelo, co to znamená. Takhle večer už jí dny splývaly a občas byla schopná zapomenout i to, jestli před pár hodinami byla v práci, nebo ne. Buď se jí hlavou honily myšlenky na mámu a různé pocity, které do té doby nezvládla zpracovat, nebo jela na autopilota a při mechanickém vaření úplně vypínala.

Teď i její pohled automaticky vystřelil k hodinovým ručičkám. Tři čtvrtě na osm. Bude muset máknout!

Krev v Aleniných žilách vřela dřív než voda na knedlíky. Zatímco její oči ve vteřině přejely rozdělanou činnost na lince, mozek si odškrtával, co všechno je potřeba dodělat teď a co by případně šlo odložit na později, a to i za cenu, že se moc nevyspí. V práci to na ní beztak nikdo nepozná, v tom byla profík.

„Nenakrájel bys mně teda tu zeleninu? Byl bys tak hodnej?“ Popadla ve dřezu cedník s okapaným zelím a vyklopila ho do hrnce se základem guláše. Energicky ho míchala, jako by tak snad mohla předběhnout čas. I její tělo se s návratem příčetnosti probralo z letargie a zakručel jí žaludek. Jedla vůbec dneska něco?

„Jasně, vždyť jsem ti to přece sám nabízel,“ usmál se Zbyšek a zapnul na digestoři odsávání. Už dávno se sice smířil s tím, že ji Alena používá jen jako světlo nad sporákem, a na argument, že ji to hučení rozčiluje, neměl pádnou odpověď, ale rozhodně se mu nechtělo kazit si večer čucháním toho kyselého pachu. „Žampióny nemáme?“ ujišťoval se o chvilku později při novém průzkumu lednice.

„Cože?“ Jasně že ho slyšela, sluch jí v šestačtyřiceti sloužil výborně, trocha taktického přehrávání ale ještě nikoho nezabila. Automaticky zmáčkla vypínač, na kterém se občas jejich prsty střídaly jako postavičky na orloji, a otočila se na něj s úsměvem karetního hráče, který si právě lízl žolíka. „Cos říkal, zlato?“ Nejdřív jí nebylo příjemné, když ji tak nazýval – považovala všechna podobná oslovení za urážlivá nebo maskující obavu, aby se chlap nespletl –, ale časem to začala používat taky. Vlastně to znělo celkem mile, a přitom ne moc přeslazeně.

„Ptal jsem se, jestli nemáme žampióny, ale asi ne, nikde je nevidím.“ Rozhodl se nepouštět do předem prohraného boje. Holt to bude muset dvě hodiny vydržet.

Do pracovny má zavřeno, a to, co tam proleze, si holt ráno vyvětrá.

„Ne, promiň, ty jsem nekoupila. Ale ve špajzu máme konzervovaný, kdybys chtěl.“ Nebudeš je chtít, ty podle tebe nemaj žádnou chuť, odpověděla si v duchu sama a nemýlila se.

„To ne, nebudu si kazit čínu hmotou bez chuti. Cos tam teda plánovala dát? Mám pórek, cibuli a papriku. Je to všechno?“ diktoval od stále otevřené lednice.

„Ještě tam je mrkev. A to je všechno,“ potvrdila a přidala ještě jednu omluvu. „Promiň, vůbec mě ty žampióny nenapadly, měla jsem plnou hlavu mámy. Zase se mně dneska nezdála.“

„Prosím tě,“ pohodil lehce hlavou, naskládal zeleninu na stůl a natáhl se pro nůž a prkýnko, „ta má tuhej kořínek. Na to, že jí je pomalu sedmdesát, má akorát slabou arytmii a kapku opotřebovaný kyčle. Mít tak její cholesterol! Ty, poslouchej,“ do hlasu se mu vkradla provokativní hravost, „jak je možný, že i když si nás vykrmuješ oba stejně, tak Helča má o tolik lepší hodnoty než já ve třiapadesáti?“

„Protože jí kysaný zelí,“ ušklíbla se na něj. „To totiž hladinu špatnýho cholesterolu snižuje. Měl bys ten svůj postoj k němu přehodnotit – na prevenci proti infarktu a mrtvici už máš ve svým věku nejvyšší čas,“ dobírala si ho. Přece jenom se jí občas ty argumenty z práce hodily i doma, i když vyhazování prošlých, často nenačatých doplňků stravy ji dostatečně vyléčilo z toho, aby je jemu nebo Nikče kupovala. Aspoň že máma její zaměstnaneckou slevu využívala pravidelně.

„Jo, tos mně posledně říkala o avokádu a chia semínkách taky. Myslím, že dál zůstanu u sardinek a česneku. Jo, vidíš, na ten bych úplně zapomněl!“ Zvedl se a potřetí během pár minut otevřel lednici.

„Nedávej ho tam moc, prosím tě, ať si to můžu vzít zejtra do práce.“ Zákazníci by to po telefonu sice necítili, ale nebyla v call centru sama. Některé kolegyně sice ohledy na ostatní nebraly a krmily se lecčím, ale to neznamenalo, že i ona musí být stejná.

„Ty si nebudeš brát ten segedín? Vždyť ho vaříš jak pro celej regiment.“

„Nemám ráda knedlíky. A máma si ho dává do mrazáku. Podle mě to teda není moc dobrý, s tou moukou, ale ona tvrdí, že když se to pořádně prohřeje v kastrolu, není to poznat. Hádat se s ní nebudu.“ Ponořila souměrnou, precizně propracovanou šišku do vroucí vody a připravila si dřevěnou obracečku, aby ji za minutku mohla odlepit ode dna. „Zase mě přesvědčovala, abych jí nic nevařila, že si nechá půlku z dneška. Jí jak mravenec a pak se diví, že je slabá.“

„Helča a slabá? To bejvala vždycky jedna z nejsilnějších ženskejch, co jsem znal. Vypadala křehce, to jo, ale klamala tělem už před těma třiceti rokama. Podobně jako ty mravenci.“ Že se po ní kvůli tomu ve firmě otáčela většina chlapů, si nechal pro sebe. Věděl, že Alena takové řeči poslouchá nerada. Nechtěla na dobu před jejich seznámením vzpomínat, bohatě jí stačilo, že je máma nakonec dala do kupy a všichni byli spokojení.

„Co to děláš?“ namířila na něj nečekaně na dálku obracečku, ze které na zem kapala slaná voda.

Zbyšek se nechápavě podíval na dřevěné prkénko a pak na ni. „Krájím mrkev?“

„Na kolečka? Do číny? Tam přece patří nudličky,“ třeštila na něj nevěřícně oči.

„Aha.“ Podíval se na svůj výtvor, postavil pár koleček do komínku na sebe a pak je dvěma řezy překrojil na čtvrtiny. „To by mohlo objemem tak zhruba odpovídat,“ odhadl a nevzrušeně pokračoval v krájení jako doposud.

Opřela se dlaněmi o pracovní desku a zavřela oči. Jasně že byla ráda, že s ní tráví čas, ale někdy věci spíš komplikoval. A ten jeho věčný klid…! Nadechla se, aby mu něco řekla, ale než našla správná slova, zazvonil jí někde v chaosu na lince telefon. Kuchyní zněl úryvek z písničky Harryho Stylese, ve kterém se zpívalo, že „v tomhle světě jsme jen my“ – byla to Nikčina oblíbená písnička, kterou by si tam Alena sama nikdy nenastavila, ale co by pro svoji holčičku neudělala… V rychlosti prohrábla vodu s knedlíkem, ve druhém hrnci promíchala guláš a umyla si ruce. Když zvedla utěrku, aby si je osušila, objevila pod ní svůj mobil a urychleně hovor zvedla, aby dcera dřív nezavěsila.

„Ahoj Nikolko,“ spustila sladce. „Jo jo, to víš, že budeme koukat. Ještě vaříme, tak snad to stihnem… No jo, spolu, jako vždycky. Tatínek už vylez z brlohu, a dokonce mně dělá společnost v kuchyni. A co ty, jak se máš? Už ses objednala k tomu zubaři…? No jen aby! Znáš se… Ale jo, jasně že vím, že seš dospělá. Vždyť já ti chci jenom pomoct…“

„Pozdravuj ji,“ usmál se Zbyšek. „A řekni jí, že tady s tebou kuchtím kvůli tý její polívce.“

„Pozdravuje tě táta. Stavíš se zejtra? Potřebuju sdělat nějaký párky, tak ti udělám frankfurtskou…“

2. 

2. listopadu 2025 

„Tak o co se vsadíme?“ Napřáhl k ní v obýváku ruku a propaloval ji pevným sebevědomým pohledem. „Já ti říkám, že to nepřijme. Ta je tak čestná a správňácká až do morku kosti, že by absolutně nezvládla bejt Zrádce.“

„Jenomže Mie věří.“ Jeho gesto ignorovala. Nevsázela se nikdy o ničem, natož o takové věci. Nikdo u obrazovek si přece nemohl umět představit, co všechno se hráčům v tu chvíli honí hlavou a pod jakým jsou tlakem. „Podle mě by to od nikoho jinýho asi nevzala, ale od ní by mohla.“ Tvrdila mu to celý týden, kdykoli na jejich novou závislost přišla řeč. Což bylo už druhý měsíc v podstatě pokaždé, když měli příležitost spolu mluvit. Bylo to vděčné téma. „Fakt si myslím, že ji v tom nenechá, na to je moc empatická.“ Právě to na ní obdivovala. A taky tu její laskavost, kvůli které ji snad nebylo možné nemít rád.

„Tak o co?“ zopakoval Zbyšek a neuhýbal. „Daniela přece není blbá. Musí jí bejt jasný, že stejně tak, jak se ta potvora elegantně zbavila Marka, plánuje zaříznout i ji. Je nebezpečná a má to promyšlený několik tahů dopředu. Namaže si ji na chleba.“

„Ale vždyť přece říkala, že to s Dančou chce dohrát až do konce!“ pokrčila rameny Alena, která šachy nikdy nechápala. Raději se soustředila na to, co se dělo v dané chvíli.

„Já jí prostě spíš věřím… ale vsázet se kvůli tomu nebudu.“

„Protože si nejseš jistá, to je jasný,“ zachechtal se vítězoslavně. „No, koneckonců to za chvíli uvidíme.“ Dojedl poslední sousto číny a dožvýkal i chleba, který si k ní dobrovolně vzal, protože si kvůli predikcím dnešního dílu nakonec ani jeden z nich nevzpomněl dát včas vařit vodu na rýži nebo zapnout friťák. Dvakrát se mu za to omlouvala, bez ohledu na jeho ujišťování, že mu chleba bohatě stačí. „Naleju nám trochu červenýho.“ Neptal se, nemusel.

„Co ta Nikča, dorazí zejtra po škole?“

„Nebyla schopná mně to říct, že prej uvidí, jak to stihne.“ Okamžitě nasadila ochranitelský tón plný obav a dodala: „Měla by zvolnit, nebo se uštve.“

„To říká ta pravá!“ rozesmál se. „Kdepak to asi viděla, co? Sama pořád lítáš mezi prací, naší domácností a mámou a nejradši by ses pro všechny rozkrájela. Díky bohu, že je ta holka taky trochu po mně a umí si najít i čas pro sebe. Kdy sis ho naposledy udělala ty?“ Postavil na stůl dvě skleničky a do každé nalil sotva deci vína. Nikdy alkoholu moc neholdovali, jen tak decentně upíjet červené jim ale přišlo v pořádku.

Alena se ošila. To poslední, co teď potřebovala, byly jeho psychorozbory. Jasně, byl starší, zkušenější a myslel to s ní dobře, o tom nepochybovala. Ale na tom, jak žije, nehodlala nic měnit. Máma ji potřebovala a ona se o ni starala ráda.

„Třeba právě teď! Pusť to,“ kývla k televizní obrazovce, která ji ve správný čas vysvobodila. Zbyšek nesnášel reklamy, a tak při nich vždycky vypínal zvuk. Teď se ale vyčkávavě díval na ni, takže nepostřehl, že už to začíná. Oblíbená znělka je okamžitě přikovala ke gauči. Dřív byli docela zvyklí sledovat televizní pořady spolu, ale asi nikdy nic takhle neprožívali. Téhle detektivní hře oba naprosto propadli už u první série a ta letošní byla ještě lepší, zábavnější i napínavější. Během rekapitulace předchozího dílu si Alena uvědomila, že tolik emocionálních diskuzí jako na podzim u vysílání Zrádců jinak nemají snad za celý zbytek roku dohromady. Ve stejný okamžik se hned potom oba rozesmáli, když Sofie přesvědčeně prohlásila, že jestli si někdo vezme Danielu na konkláve, je po něm.

„Až na tu supr manipulátorku, kterou tam všichni furt ochraňujete,“ rozchechtal se Zbyšek. „Ta je nesmrtelná. Chápeš, že to nikdo z nich nevidí? Jsou úplně mimo…“ komentoval tipy ostatních Věrných, které mířily úplně špatně. Z gauče, se znalostí rozdaných rolí, se to kritizovalo.

„Chudák Karolína, tý tam nikdo nevěří, a přitom je to úplně zlatá holka, taková obyčejná, pracovitá,“ přidala se Alena. „Musí to bejt hrozný psycho, když tam trávíš celý dny s lidma, u kterejch vůbec nevíš, komu z nich můžeš věřit.“

„Jako by to snad v životě bylo jinak,“ ušklíbl se. „Nebo ty jako dokážeš v každým číst jak ve skleněný knížce?“

Pominula neobratné přirovnání, které podle ní nedávalo moc smysl, a připomněla mu: „No, při mý práci se v lidech musím umět trochu vyznat a slyšet i to, co mně neříkaj.“ Proto v call centru vydržela už tak dlouho – uměla se na volající nacítit a vyhovět jim tak, aby byl spokojený i šéf. Měla výsledky a to se počítalo.

„To není to samý. Vždyť to jsou všechno naprogramovaný reakce, máte na to přece manuál. Když ten člověk řekne A, ty mu odpovíš B. Když si stěžuje na C, prodáš mu D. Na to nemusíš bejt psycholog.“

Aleně v tu chvíli něco brnklo o citlivou strunu a za jiných okolností by se mu snažila vysvětlit, že to je velmi zjednodušený obraz její práce, ale u snídaně na obrazovce probíhaly zajímavé úvahy, o které nechtěla přijít, a tak to odsunula do pozadí. Pak se začaly pomalu a dramaticky otvírat hradní dveře a bylo jasné, že se blíží rozuzlení otázky, která je a desítky tisíc dalších nadšenců pálila celý týden. „Přijímám tvoji nabídku,“ ozvalo se z televize a do snídaňové místnosti hradu Křivoklát ladně vtančila Daniela jako zbrusu nová Zrádkyně.

Alena vítězoslavně vykřikla: „Jo! Vidíš? Já jsem ti to říkala!“

„No ale nevsadila sis na to,“ kontroval Zbyšek. „Holka překvapila, ale ještě že tak. Jen ať tam vydrží co nejdýl, hezky se na ni kouká.“ Schválně to pronesl tak zaujatým tónem, aby ve své ženě vzbudil trochu hravé žárlivosti. Hned si také pobaveným pohledem zkontroloval, jestli to zabralo.

„A na Čestmíra taky,“ oplatila mu s naoko zasněným úsměvem.

„No, s tím by ses podle mě měla pomalu rozloučit…“

„Nesejčkuj! Oni jsou naprosto skvělá a silná trojka.“ Bavili ji. Dokázala si představit, že by mezi nimi taková lidská chemie fungovala i v reálném životě. S každým dalším dílem měla pocit, že je zná, jako by to byli její reální přátelé. Až na to, že ona by v jejich světě nejspíš byla vítaná asi jako účet za elektřinu. Přitom by jim tak ráda třeba uvařila něco dobrého!

„No právě! A proto tam nemůžou zůstat všichni,“ hodnotil Zbyšek pragmaticky. „Vždyť to už několik dílů u tý snídaně každej řeší, kdo si je tam drží a že Zrádce musí bejt někdo z nich.“

V tu chvíli se jí na stole rozvibroval telefon a hlas Freddieho Mercuryho začal hlasitě prozpěvovat: „Mama, oooh!“

„No to snad ne,“ vyslal k ní Zbyšek pohoršený výraz, jako by snad za to mohla ona. „Nemůže tě nechat aspoň jeden jedinej večer z celýho tejdne bejt?“

„Ale zlato, je to moje máma…“

„Já vím a mám ji rád a taky si uvědomuju, že už není nejmladší a žije sama,“ vychrlil obvyklé argumenty, „ale… nemluvily jste spolu jak dlouho…? Tři hodiny?“ Ve skutečnosti už skoro čtyři, ale kdo by to počítal. „To bez sebe fakt chvíli nevydržíte?“

„To víš, že vydržíme,“ pronesla omluvným, nepříliš přesvědčivým tónem. „Říkala jsem jí, ať mi v neděli večer nevolá.“ Máma sice nad nějakou další reality show jen mávla rukou a prohlásila, že ji by to teda rozhodně nebavilo, ale až doteď respektovala to, že je dva ano. Nejspíš stejně jako Alena vypustila, co je za den.

Zatímco Freddie svými dlouhými tóny dál procítěně rozechvíval jejich nervová vlákna, Zrádkyně už byly na konkláve. Přicházela nejnapínavější část a oba si ji chtěli nerušeně užít.

„Tak jí to neber. Zavoláš jí pak v klidu třeba o reklamě. Nebo radši až to skončí,“ prosil ji očima. Věděl, jak dlouho spolu dokážou viset na telefonu, i když se ten den viděly. Už dávno se nesnažil chápat, jak je možné, že si vždycky ještě mají co vykládat.

To už bude nejspíš spát, pomyslela si Alena s lehkou nervozitou. Ale když jí to nezvednu, dojde jí proč. A kdyby něco fakt hořelo, zavolá znovu. Usmála se na Zbyška s pochopením a zmáčkla boční tlačítko, aby vyzvánění ztichlo. Na červené sluchátko by nikdy nesáhla. Radši ať si máma myslí, že to neslyšela, než aby jí došlo, že hovor odmítla. Displej zhasl a ona s pohledem přikovaným k obrazovce odložila mobil na stolek poslepu, takže si přitom málem rozlila víno. Raději skleničku pevně popadla a v následujících minutách ji napjatě drtila v dlaních.

„Koukej na ni, na kamarádku – slibuje, že Danču nepotopí, a přitom jí právě do očí parádně zalhala. Ta je tak falešná!“ rozčiloval se Zbyšek opět nad Miou a její herní strategií, která celý podzim rozdělovala národ na dva tábory. Jedni jí fandili a druzí na ní nenechali nit suchou.

„Bylo to tak pro obě lepší,“ snažila se Alena její rozhodnutí ospravedlnit. „To přece není žádný lhaní, když řekneš to, co ten druhej potřebuje slyšet.“

„Jak to můžeš říct?“ zíral na ni nevěřícně. „Vždyť to je naprosto ukázková manipulace!“

Viděla to jinak, ale nechtěla se hádat. Pravda přece nikdy není jen jedna.

„Neříkal jsem to? Ten už se s nima u snídaně objímat nebude…“ zasmál se Zbyšek škodolibě, když o chvíli později vypadl její oblíbenec. „A ty se jí pořád zastáváš. Tak tady to máš… Zas tak moc ti to čtení v lidech asi nejde,“ pokusil se odlehčit napjatou atmosféru vtípkem a až pozdě mu došlo, že nebyl z nejlepších.

„No, tobě evidentně taky ne,“ kontrovala vzápětí ona, když se ukázalo, že Mia Čestmíra vůbec zabít nechtěla.

Dnešní díl byl díky dramatickému začátku a následným potokům slz ještě emotivnější než ty předchozí a Alena po jeho skončení rozhodně měla co trávit. Po několika Zbyškových narážkách jí v hlavě zůstali hlodat nepříjemní červíci. Trefoval se do ní schválně, nebo byla jen zbytečně vztahovačná a brala si osobně věci, které ve skutečnosti patřily jen k televizní hře? Proč by zrovna on shazoval její schopnosti vyznat se v lidech a vycházet s nimi? Vážně měl za to, že by její práci mohla dělat i cvičená opice a nevyžadovalo to opravdu velkou empatii a úsilí?

Na náladě jí nepřidalo ani to, že mámě už se samozřejmě nedovolala, přesně jak předpokládala. Naštěstí si nemusela lámat hlavu tím, co tak důležitého mohla mít na srdci. Mezi zprávami od Nikči, jaký to byl dneska masakr a jak to bez Čestmíra odteď nebude ono, našla totiž i jednu od ní.

Ten segedin nevar, stálo tam.

Jako by jí snad nebylo jasné, že už musí být dávno hotový, když Alena ráno vstává do práce! Holt zase musela mít poslední slovo.

3. 

3. listopadu 2025 

„Je moc dobře, že to chcete začít řešit včas,“ odříkávala do telefonu uklidňujícím hlasem. Tenhle zákazník byl nový, ještě o něm nic moc nevěděla. Kromě toho, že se ráno trochu chytil se svým praktikem, který mu po několika předchozích varováních chtěl předepsat léky na dnu.

„A svěřit se místo chemie přírodním doplňkům je rozhodně skvělý krok. Určitě vám váš lékař doporučil úpravu životosprávy, hlavně pitného režimu a jídelníčku, ale co si budeme povídat, v našem věku už člověk o nějaké změny nestojí a běhat kvůli tomu nezačne. Chce být v klidu a dát si to, co mu chutná a na co je zvyklý, že?“ Mohla si to dovolit, podle hlasu tomu muži určitě muselo být o něco víc než jí.

„No jo, ale já si večer dám tři pivka a ráno nemožu chodit,“ rozčiloval se zvýšeným hlasem. Dost možná už byl i trochu nedoslýchavý.

„Naprosto vám rozumím, to bývá nepříjemné,“ soucítila s ním, ačkoliv to sama nikdy nezažila. „Může za to kyselina močová, jejíž metabolismus s věkem přirozeně klesá. Souvisí to s tvorbou purinů – chtěl byste se o nich dozvědět víc?“ Nic dalšího o nich sice nevěděla, ale nikdo to po ní nikdy nechtěl. Stačilo jim vědět, že si za tu nemoc nemůžou sami a že má snadné řešení.

„To mně nevykládéte, já temu nerozumím ani ťuk, ale máte na to neco?“

„Jistě, příroda je mocná čarodějka.“ Nemusela po ničem pátrat, tohle už opakovala snad tisíckrát. „Při potížích, které udáváte, je velmi oblíbený například extrakt z višní nebo kopřiva, která dobře čistí organismus. A samozřejmě král detoxikačních procesů, ostropestřec mariánský,“ zmínila, ačkoliv dobře věděla, že ho ta slova spíš vyděsí. Takoví zákazníci pak ale bývali úplně nejvděčnější, když mohli rozhodnutí nechat na ní.

„Kopřivu aj višně si možu natrhat na zahradě, né? Za to snáď nemosím platit,“ zareagoval dle očekávání. Ani tohle samozřejmě neslyšela poprvé.

„Vidíte? A v tom je právě to kouzlo,“ usmála se, i když ji neviděl. Dobře věděla, že je to poznat z jejího hlasu. „Potřebnou pomoc skutečně často máme přímo pod nosem, ale ruku na srdce – kolik dní v roce máte na zahradě zralé višně? A tušíte, kolik byste jich musel sníst, abyste získal dostatek účinné látky, která může váš metabolismus skutečně ovlivnit k lepšímu?“ Dala mu sotva dvě vteřiny na nadechnutí a zkušeně pokračovala: „Jistě že ne, ani já to nevím, ale věřte, že opravdu hodně. To zkrátka není v lidských silách. A právě v tom je ten výtažek tak skvělý – jedna kapsle nebo odměrka sirupu obsahuje to správné množství anthokyanů, aby při dlouhodobém užívání udržovaly hladinu vaší kyseliny močové na úrovni, která vašeho praktického lékaře potěší. Vás to nijak nezatíží a klidně si můžete večer dát to pivko.“ U posledních slov trochu ztišila hlas, aby to zdánlivě zůstalo mezi nimi, i když věděla, že se všechny hovory call centra nahrávají. Proto také vzápětí použila doporučovanou metodu pro upsell – nepochybovala, že jí díky tomu její místy žoviální přístup u vedení projde jako vždy. Nebyla opakovaně pracovnicí měsíce nadarmo. „A kdybyste chtěl mít úplně klid a od pana doktora dostat dokonce pochvalu,“ dodala spiklenecky, „u organismu dlouhodobě zatěžovaného alkoholem klienti tuto kúru často kombinují právě s ostropestřecem na podporu jater.“

Jakmile dokončila prodej za slušných patnáct stovek a závěrem pánovi zdůraznila, že pro potřebný efekt je třeba kúru užívat dlouhodobě, zkusila znovu vytočit mámino číslo. Od rána jí nezvedala telefon, nejspíš ho zase někde nechala ležet nebo jí hrála moc nahlas televize a neslyšela ho.

Musela si před dalším zákazníkem odskočit a neubránila se přitom myšlence na Zbyškovy včerejší narážky. Jasně že měli manuál, ale kdyby přece jen mechanicky radila B na základě potřeby A, zdaleka by nebyla tak úspěšná. Většinu lidí bylo na začátku potřeba trochu přesvědčovat a taky se v těch bylinkách a účinných látkách zkušeně orientovat. A v neposlední řadě vycítit, kolik je možné jim toho nabídnout, aby se nelekli a nezavěsili bez objednávky. Zbyška ale takovými detaily moc nezatěžovala, takže to vlastně nemohl vědět a ona by mu neměla ten špatný odhad vyčítat. Urychleně se vrátila, protože už z dálky slyšela znovu vyzvánět klientskou linku. Nikdo to nezvedal, takže očividně nebyl žádný z kolegů volný.

„Krásné dopoledne přeji, paní Procházková. Jakpak se dneska máte? Už vás to koleno tolik nebolí?“ Věděla, že si někteří zákazníci potřebují spíš popovídat, a tahle žena k nim patřila už několik let. Alena měla podezření, že ty doplňky, které si nakonec vždycky koupila, snad musí rozdávat na potkání. „To ráda slyším, že vám ten kolagen pomáhá. To víte, kloubní výživa už je v našem věku důležitá.“ Paní Procházková byla oproti ní starší o minimálně dvě generace, ale ta lidská sounáležitost skvěle fungovala a Alena už si ani neuvědomovala, že to dělá. „Kdo mi teď ale bude předpovídat počasí, když vás to koleno přestane zlobit?“ Ještě chvíli dělala paní Procházkové radost a pak jí doporučila novou účinnou formu magnézia jako prevenci proti křečím. Co kdyby náhodou, že? A hořčík je navíc tak prospěšný, že by ho měli brát všichni, o tom se píše všude.

Když se jí příchozí hovor z neznámého čísla rozblikal pro změnu na mobilu, snažila se co nejrychleji rozloučit, ale stará paní měla na srdci ještě pravnuččin úspěch při školním představení. Alena ji o to nemohla připravit, a tak ještě několik minut chválila a dojímala se v ty správné momenty. Nakonec si slíbily, že se brzy zase uslyší, a ona mohla konečně zavolat zpátky na to cizí číslo.

„Tady Kopista…“

Zarazila se. Až doteď si myslela, že se mámin soused jmenuje Kopišťák, jinak mu neřekly. Moc ho nemusela, byl to takový podivín. Občas zazvonil, když se Alena u mámy zdržela, a pokaždé s velmi průhlednou záminkou – jako že mu došla sůl nebo jestli mámě funguje internet. Jednou se dokonce zeptal, kolik je hodin, a otočil se k odchodu dřív, než dostal odpověď. Ostatně, i teď se choval divně, protože několik vteřin jen mlčel a hlasitě dýchal.

„Odešla.“

„Co prosím? Kdo? Kam?“ koktala Alena a její mozek si tu informaci nedokázal vůbec nijak přeložit.

„Helenka.“

„Máma? A kam šla nebo…?“ Pořád mu vůbec nerozuměla a vlastně netušila ani to, kde na ni vzal číslo.

„Nepřišla. Už se nevzbudila.“

„Pane Kopiš… ehm, Kopisto, nezlobte se, ale já vám vůbec nerozumím. Kam máma šla nebo nešla, ale měla jít?“ Klidně by mu takových otázek položila ještě dvacet a dál blokovala informaci, která se jí nemilosrdně vkrádala do mozku. Kdyby ovšem ten mužský hlas vzápětí všechny naděje na jiné vysvětlení nepohřbil.

„Je mrtvá.“

4. 

3. listopadu 2025 

„Já… to nechápu. Jak mohla jen tak umřít?“ Tiskla si sežmoulaný mokrý kapesník ke kořenu nosu.

Zbyšek seděl na gauči vedle ní a pevně ji objímal. Všechno, co mohl říct, už zopakoval několikrát. Nepomáhalo to, ale nic lepšího neuměl.

„Asi prostě přišel její čas,“ hladil ji chlácholivě po zádech. „Buď ráda, že netrpěla. Zemřít ve spánku by si přál každej.“

„Ale ona ne!“ křičela na něj, aby ze sebe dostala všechnu nahromaděnou frustraci. „Máma si nepřála umřít nijak.“

Absurdní a zároveň jednoduše pravdivé – co na to mohl namítnout? Přemýšlel, jestli by jí teď třeba udělala dobře sklenka vína. Včera ho nedopili. Ale nebylo by jí potom ještě hůř?

„A já… já jsem si taky nepřála, aby umřela. Ještě ne. Vždyť jí bylo jenom šedesát osm a měla lepší cholesterol než ty!“

Znělo to skoro jako obvinění, ale pouštěl to druhým uchem rovnou ven. Nejspíš si iracionalitu svých slov ani neuvědomovala, hromadily se v ní emoce a ty se zvládnout nesnažil. Byl jenom obyčejný chlap.

„Nejspíš za to mohla ta její arytmie, uvidíme až po… až co zjistěj doktoři.“ Nechtěl před ní říct nahlas slovo pitva, to by už nemusela unést. Ačkoli netušil, jestli její zoufalství ještě vůbec může být větší.

Mohlo.

„Včera večer mně volala a já jsem jí to nezvedla, chápeš? Možná jí bylo nějak špatně a potřebovala pomoct…“

„To by si snad zavolala záchranku, ne?“

„Já jsem její dcera! Já jsem tady pro ni měla bejt. Měla jsem jí pomoct.“

„Zlato, tos přece nemohla…“

Najednou strnula a vytřeštila oči. „Co když třeba nějak poznala, že se to blíží, a chtěla se se mnou rozloučit? A já jsem ji ignorovala, vykašlala jsem se na ni!“ Znovu se zhroutila do klubíčka a propukla v další vlnu bezbřehého pláče.

Ještě by taky mohla obvinit mě, napadlo Zbyška. To já jsem jí přece řekl, ať ten hovor nezvedá.

„Neblbni, jak by to asi mohla poznat? Vždyť ti pak ještě posílala esemesku, ať nevaříš ten segedín!“ Na chvíli si vážně myslel, že objevil argument, který by výčitky jejího svědomí mohl zastavit. Jak naivní!

„No jasně! Protože totiž dobře věděla, že už si ho nedá…“ Byla k nezastavení. „Co s ním asi teďka mám dělat?“

Její litanie přerušil šramot klíče v zámku a následné bouchnutí vchodových dveří. Podle zvuku mezi boty vzápětí dopadl batoh a pak už Nikola bez jediného slova vpadla do obýváku. Dlouhé tmavé vlasy za ní přitom vlály a přes pár neposlušných pramenů jí ani nebylo vidět do obličeje. Alena neměla moc ráda, když je nosila úplně rozpuštěné. Víc se jí na ní líbil takový rychlý rozcuch, když si je sepnula skřipcem. Ale teď na ni přes zamlženou clonu stejně pořádně neviděla.

„Je mi to moc líto, mami.“ Nikča se schoulila k jejím nohám, které vší silou objala, a Alena natáhla ruce, aby dosáhla na dceřinu hlavu. Vzájemně se hladily a dlouho jen tak mlčely.

Zbyšek netušil, co má dělat, a už to nedokázal snést.

„Půjdu ti připravit něco k jídlu, holčičko,“ pohladil ji po zádech a uvolnil jí místo na gauči vedle mámy.

„Dík, tati.“

„Ani tu polívku jsem nestihla udělat.“ Alena promluvila vůbec poprvé od jejího příchodu. Nepřirozeným, ledově zastřeným hlasem. Znělo to jako další dílek do tristního obrazu její neskonalé viny.

„To neva, mně stačej samotný párky, aspoň se snědí,“ pokusila se Nikola o odlehčený tón, sotva se vzpamatovala z lehkého úleku. „Dáš si taky?“ Správně tušila, že máma celý den nic nejedla. I teď samozřejmě jen zakroutila hlavou. „A ty, tati?“

„Já si pak ohřeju segedín,“ zamumlal polohlasně.

„Odkdy ty jíš teplý zelí?“ prokázala Nikola neobyčejnou všímavost.

„Máme ho moc, musí se sníst,“ pokrčil rameny a odešel do kuchyně.

„Víš, co je nejhorší?“ obrátila Alena k dceři prázdný pohled. „Že jsem u ní nebyla.“

„Myslíš včera?“ Nikča překvapeně stáhla obočí a v hlavě si přehrála večerní telefonát. „Vždyť jsi mi říkala, žes tam strávila celý odpoledne…“

„To jo, ale pak už ne. Při tom. A potom. Prostě jsem tady nebyla pro ni.“ Zoufalství jako by se náhle změnilo v něco připomínajícího spíš zlost. „Co tam měl co lízt ten divnej Kopišťák? Jestli měl někdo mámu objevit, měla jsem to bejt já!“

„Mami? To snad není nic, co bys mu měla závidět! Podle mě je teda jedině dobře, že babičku našel někdo jinej, a ne ty.“

Jako by ji neslyšela, dál si jela svou. „Neměl ji vidět jen tak v noční košili a… bůhví, jestli aspoň otevřel okno, aby mohla její duše odletět do nebe. Jak se vůbec dostal dovnitř?“