Eva Hnudová 

Mýtina 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Eva Hnudová, 2026 

Ilustrace na obálce © Eva Hnudová, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2783-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-2784-5 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

S díky věnováno mému partnerovi Tomášovi, bez kterého by tato kniha nevznikla. 

Kapitola 1 

Johanka 

Les je čím dál hustší a temnější. Vzduch těžkne, a i když je stále chladněji, Johance vyvstávají na čele krůpěje potu. Klopýtá přes kořeny, šlahouny maliní ji chytají za sukni a trhají chatrnou košilku. Jednou rukou podpírá starou ženu, druhou se snaží rozhrnovat trnité mlází.

„Vydrž, Johanko, už je to jen kousek,“ zasípá stařena. Sama se ale sotva vleče a dívka má co dělat, aby ji udržela.

Postupují dál, čas ubíhá a stará paní těžkne Johance v rukou čím dál víc. Nakonec jí podklesnou kolena a strhne obě ženy na zem. Stařenina tvář je strnulá a bledá, dech není téměř slyšet.

„Babičko, babičko, vzbuďte se,“ vykřikne dívka a vyděšeně stařenou zatřese.

Žena pootevře oči a rozhlédne se kolem sebe.

„Už jsme tam? Už jsme doma?“ zeptá se tak tiše, že se Johanka musí naklonit až k jejím seschlým rtům, aby ji slyšela.

„Nevím, babičko, nepamatuji se. Musíte to najít vy,“ vzdychne dívka.

Stařena se začne lopotně a těžkopádně zvedat. Johanka ji podepře a vší zbývající silou se ji snaží postavit na nohy. Konečně se jí podaří vysílenou babičku zdvihnout a obě ženy se začnou prodírat hustým, temným podrostem dál. Najednou les ztichne. Není slyšet jediný zvuk. Johanka má pocit, jako by ohluchla. Větve stromů přestanou šelestit, zmlkne ptačí zpěv i šumění větru. I když ještě zdaleka není večer, pod mohutnými stromy se rychle šeří. Mezi tmavými kmeny se objeví rudozlatá záře. Světlo se mihotá, zmítá a sílí. Dívka uslyší tichý praskot. Z hloubi lesa zazní ostrý, divoký výkřik. A další. Mezi stromy se nese šílené kvílení, praskot a hukot. Rudé a zlaté plameny žhnou všude kolem. Svíjí se v umrlčím ohnivém tanci a rozprašují kolem sebe hrsti jisker. Praskající stromy řvou, ječí, vřískají a do jejich nářku se mísí zoufalý křik lidských hlasů. Johanku v nose štípe pach hořícího dřeva a ještě další, mnohem znepokojivější, odpudivý pach. Kůže jí žhne, na rukou a ramenou jí naskakují puchýře. Johanka zděšeně sleduje to hrůzné divadlo, lapá po dechu a třese se tak prudce, že její popálené prsty už nedokážou stařenu udržet.

Vtom vroucí vzduch prořízne táhlý, drásavý výkřik.

„Proklínám vás!“

A náhle nastane ticho. Ticho a tma. Johanka zoufale třeští oslepené oči. Pomalu, jen velice pomalu se temnota začíná rozplývat a mezi stromy probleskují první sluneční paprsky. Nedaleko za dívčinými zády se ozve nesmělé ptačí pípnutí. Johanka před sebe vztáhne ruce a zírá na ně vystrašenýma očima. Kůže na rukou je hladká, po puchýřích ani stopy. Prsty opatrně zkoumá svou tvář, která ještě před okamžikem žhnula a sálala žárem. Nyní je chladná jako led. Zmateně se rozhlédne kolem sebe. Les je klidný a tichý, stromy se mírně kymácejí ve vánku, jejich kůra se ve slunečních paprscích leskne, svěží, zelené jehličí opojně voní.

„Babičko! Babičko Apoleno!“ podaří se jí promluvit. Pohledem pročesává les a hledá starou ženu. Konečně její oči rozliší u kmene mohutného stromu drobnou, schoulenou postavu. Babiččiny hnědé šaty splývají s hrubou kůrou. Johance připomínají křídla můry skrývající se před nebezpečím. Pak se tělo staré ženy zachvěje a kouzlo ochranného zbarvení se rozplyne. Stará paní vzhlédne ke své vnučce. Její vrásčitá tvář je šedá únavou, oči však planou, jako by se v nich i nadále zrcadlil žhavý oheň. Úzké, bledé rty se pohnou.

Johanka se nakloní, aby babičku slyšela, hlas staré ženy je ale nečekaně pevný a silný.

„Johanko, cos viděla? Cos viděla, holčičko?“

A v jejím pohledu dívka spatří něco, z čeho ji zamrazí až do morku kostí.

Kapitola 2 

Anna 

Auto, přetížené a naplněné po střechu, se ztěžka vyhoupne na poslední vršek a přede mnou se rozevře krajina mého dětství. Louky plné květů, husté lesy, vesnice schoulená v jejich náručí. Slunce se blaženě protahuje na modré obloze plné nadýchaných bílých beránků a pozlacuje barvy okolní přírody, až to působí kýčovitě. Počasí se snaží, aby do hořké kávy mého návratu přihodilo aspoň malinkou kostičku cukru.

Zajedu Karkulkou ke krajnici, vypnu motor a vystoupím. Voňavý, hutný, sladký vzduch by mohli podávat v michelinské restauraci jako dezert. Ruka mi automaticky sjede ke kapse s mobilem, aby tu krásu vyfotila a poslala Alešovi. Zarazí se v půli cesty.

Alešovi už nikdy nic nepošlu. Nikdy. Nic. V očích mě pálí slzy. Přitom stačilo tak málo a mohli jsme tady stát spolu, já v blažené nevědomosti, Aleš s úsměvem na rtech a uhýbajícíma očima.

Ještě před pár týdny jsem si představovala, jak mě Aleš v takový nádherný den odveze na podobně krásné místo, poklekne na jedno koleno a jako dárek k mým třicátým narozeninám otevře malou sametovou krabičku. Já v duchu sice zabrblám, že už bylo načase, ale přesto šťastně vydechnu „ano“.

Třicáté narozeniny jsou totiž něco výjimečného. Rozhodně pro neprovdanou ženskou se spoustou provdaných kamarádek nadšeně postujících na sociální sítě stovky šťastných fotek manželského a rodičovského hnízdění. Hnízdění, které je ještě pořád čerstvé a nablýskané jako kapota nového bavoráku, na němž se dosud neobjevily žádné šrámy, boule ani odřeniny.

S Alešem jsme spolu chodili od čtvrťáku. Pro oba to byla první velká láska, tedy ta pravá, skutečná velká láska. Aleš přede mnou nikoho neměl, já sice pár drobných a víceméně nevinných známostí měla, ale ty jsem nepočítala. Až s Alešem to totiž bylo to pravé a opravdové, od teď už nikdy nikdo jiný, od teď už budeme jen my dva, na celý život, napořád, zestárneme spolu a pravnoučatům budeme vyprávět, jak jsme se před šedesáti roky seznámili.

Proto se není co divit, že když mi v hlavě začínaly tikat biologické hodiny a pravnoučata se pomalu ztrácela v mlze, snažila jsem zaslechnout první cinknutí svatebních zvonů a zašustění čapích křídel. Nenápadně jsem na tyhle zvuky začala připravovat i Aleše a naznačovala, že už dozrál čas na zásadní rozhodnutí. A když začal být před mými narozeninami nápadně roztržitý, špicovala jsem uši, abych to první cinknutí nepropásla.

Možná proto jsem přeslechla dunivé zvonění zvonů bijících na poplach. Snažila jsem se zaslechnout tichounké cinkání stříbrných svatebních zvonečků, a nevnímala jsem rachot bubnů, který by byl schopný vysklít všechna okna v ulici. Nebo jsem možná ten poplašný halas slyšet nechtěla.

Jak jsem mohla být tak hluchá a slepá, jak jsem mohla být tak pitomá? Jak jsem mohla nevnímat všechny signály, které mi přímo řvaly do uší?

Signály, které byly až trapným klišé.

Dlouhý čas trávený v koupelně. (Nechceš přece mít doma čuně.)

Hodiny v posilovně. (Ta tvoje kuchyně se na mně začíná podepisovat, musím s tím něco dělat.)

Nové značkové oblečení. (Všichni v práci tak chodí, nemůžu dělat firmě ostudu.)

Drahý parfém místo deodorantu z drogerie. (Ty si taky kupuješ parfém, proč ti to vadí u mě?)

Akce, na které jsem najednou nebyla zvána. (Nudila by ses tam, já tam jdu taky jen z povinnosti.)

Nekonečné porady a spousta práce. (To víš, máme toho teď moc, nemůžu za to, že ty ve škole končíš v poledne.)

Několikadenní výjezdní zasedání. (Už ti zase něco vadí? Podle tebe mám říct šéfovi, že mě přítelkyně nikam nepustí? To si práci asi dlouho neudržím.)

Neustálé cinkání mobilu, kradmé pohledy na displej a nenápadné útěky s telefonem skrytým v dlani. (To už mi budeš kontrolovat i mobil?)

Jak jsem tohle mohla přehlížet?

Když teď stojím v teplém, jasném slunečním světle brzkého rána na kvetoucí louce, kde jsem si jako malá holka hrávala, zrak se mi najednou pročistí. Moje slepota byla obranným štítem před valícími se nepřátelskými vojsky. Nikdo nechce vidět, jak se mu hroutí jeho sen. Každý člověk se snaží najít jakékoliv, i ty nejnesmyslnější omluvy, jen aby se mu to, co zná a co má rád, nerozpadlo pod rukama.

A já jsem opravdu nechtěla vidět, jak jde celý můj život do háje – nejen že v brzké době neuslyším svatební zvony a cupitání dětských nožiček, ale že ten, který mi sliboval lásku až za hrob, spláchl posledních dvanáct let společného života do záchodu kvůli dvaadvacetileté kolegyni, která na něj slaďoučce špulí pusinku a kulí nevinná očka jako kříženec Bambiho a kokršpaněla, zatímco mu do zad majetnicky zatíná své dlouhé, nalakované drápky.

Mému panu ekonomovi se sice začalo zvětšovat čelo a obvod pasu, ale také objem bankovního konta a společenská prestiž. A ne všechny slečny si vydrží malovat kouzelnou budoucnost do třiceti, některé si ji narýsují silnými a neúprosnými tahy na prahu dvacítky a překryjí tak něžné, akvarelové barvy nás naivistek.

U nás bylo vymalováno v den mých třicátých narozenin. Vyšly na sobotu a já jsem připravila pořádnou oslavu. Bylo mi jasné, že bude opravdu nezapomenutelná. A byla. Jenže jinak, než jsem si vysnila.

Aleš byl několik posledních týdnů výrazně nervózní a tajuplný. Tušila jsem proč. Dvakrát jsem při náhodném hledání v historii našeho společného počítače narazila na stránky klenotnictví, jednou na web cestovky nabízející romantické zájezdy (vhodné například ke svatební cestě), a jednou dokonce Aleše potkala moje kolegyně v nejznámější místní prodejně šperků. Aleš si jí nevšiml, ale ona dobře zaznamenala, že si nabízené zboží prohlížel opravdu důkladně. A samozřejmě mi to pod příslibem utajení s významným úsměvem prozradila.

Čekala jsem, že mě Aleš pozve na nějaké romantické místo, kde by žádost o ruku podpořila příroda švitořením ptáčků, slunečním svitem a krásnými výhledy. Ale on nic. Když jsem nenápadně navrhla alespoň malou dopolední procházku, podíval se na mě jako na blázna se slovy, že dopoledne přece musím připravit pohoštění pro kamarády pozvané na odpolední oslavu. Trochu mě zarazilo to jednotné číslo ve slovese „musím“, ale předpokládala jsem, že to je jen drobné přeřeknutí a můj drahý se do příprav sám, rád a nadšeně zapojí.

Přehodnotila jsem tedy své představy a transformovala je do scény, kdy zasedneme k obědu a Aleš, nervózní a s planoucíma očima, vytáhne z kapsy sametovou krabičku a poklekne přede mě na jedno koleno. Malovala jsem si, jak po tomhle jedinečném zážitku dorazí na odpolední oslavu naši kamarádi a já jim celá uzardělá slavnostně ukážu čerstvě ozdobený prsteníček.

Místo toho na mě osud ukázal úplně jiný prst. Celé dopoledne cinkaly Alešovi na mobilu zprávy.

„Aha, to se hlásí kamarádi a radí se, jak proběhne oslava,“ usmívala jsem se pro sebe. Aleš pokaždé někam odběhl a psal jako divý.

„Cink, cink, cink,“ zprávy mu přicházely v čím dál kratších intervalech.

„Cink, cink, cink, cink, cink…,“ Aleš létal po bytě jako blázen, nic nedokončil a začínal být evidentně vystresovaný.

„Ach, jakou si ten můj chudáček miláček dělá starost, aby ten náš slavný den dobře dopadl,“ rozněžňovala jsem se, když snad po sté zmizel z kuchyně, kde mi pomáhal krájet veku a mazat chlebíčky na odpoledne.

„Cink!“ cinkla zpráva i na mém mobilu.

„Áááá, první blahopřání,“ culila jsem se blaženě dál a zprávu otevřela.

„Miláčku, dnes opravdu nemůžu, Anna má tu zatracenou oslavu, z tý se fakt nevykroutím. Ale zítra se na něco vymluvím a vyjedeme si na naše místečko, slibuju.“ A spousta, ale opravdu spousta zamilovaných smajlíků.

„Prask!“ ozvalo se v mé hlavě.

„Prask!“ ozvalo se v mém srdci.

V tu chvíli se ve dveřích kuchyně objevil Aleš. Když uviděl můj výraz, zbledl a zvedl k očím svůj mobil.

A tak jsem tady.

Kapitola 3 

Apolena 

Apolena slyší křik tentokrát už od lesa. Pevněji sevře hrst bylin, které před chvílí natrhala, a rozběhne se chladným večerem k domovu. Před chalupou zpomalí a obezřetně se snaží prosmýknout do chodby. Otevřenými dveřmi vidí matku, jak se choulí v rohu světnice, rukama si objímá hruď a drmolí modlitby skrze rozražené, krvácející rty. Otec se nad ní opile kymácí a vyráží vzteklé, nelidské skřeky. Matka k němu prosebně zvedne oči a něco zamumlá. Otcova pěst se mihne vzduchem a dopadne na její tvář. Maminka se snaží ukrýt hlavu mezi hubené ruce plné modřin, otec se napřáhne k další ráně, ale náhle se zlomí v pase, popadne se za břicho a začne dávit. Maminka se plazí od něj, jak nejrychleji dokáže. Otec hlasitě sténá, zvrací a svírá si břicho.

Apolena se vkrade do světnice a pomůže matce vstát. Opatrně ji táhne ven z chalupy a stále se otáčí, jestli je otec nenásleduje. Ten má však naštěstí dost práce sám se sebou.

Apolena vede maminku do výminku za chalupou. Opatrně ji uloží na úzkou pryčnu a rozdělá oheň v kamnech. Na kamna postaví otlučený hrnec, nalije do něj vodu a do ní vhodí hrst bylin z jednoho z plátěných sáčků visících nad kamny. Utrhne kus čistého plátna, namočí ho do odvaru a opatrně jím otírá matce rozražený ret.

„Co to bylo tentokrát?“ zeptá se.

„Ani nevím, něco na statku. Otec tam něco pokazil a sedlák mu to strhl z platu,“ šeptne maminka. Dívá se na Apolenu otupělým, rezignovaným pohledem.

„Maminko, nesmíte si to nechat líbit, vždyť jste nic zlého neudělala. Takhle vás otec jednou zabije,“ pohladí ji Apolena po zplihlých, zcuchaných vlasech.

„Apolenko, před Pánem jsem slíbila, že budu s tvým otcem v dobrém i ve zlém,“ maminčin hlas je náhle silnější, jako by neujišťovala dceru, ale sama sebe.

„Ale takhle to Pán jistě nemyslel, tatínek nemá právo vás bít, když jste nic zlého neudělala,“ odporuje Apolena. Teď zazní matčin hlas ještě hlasitěji: „Apoleno, ty nemáš právo soudit Boží záměry, Pán ví, proč mi tento úděl nadělil.“

Apolena sklopí hlavu. Je jí sice teprve čtrnáct, ale nedokáže si představit, že by si Bůh přál, aby otec takto týral její něžnou, laskavou maminku. Neuměla by ani spočítat, kolikrát byla svědkem otcových výbuchů vzteku. Vždy, když se mu něco nepodařilo, když se vrátil opilý z hospody a někdy prostě jen tak bezdůvodně, vylil si svůj vztek či špatnou náladu na matce. A mnohokrát i na ní. Proto se začala zajímat o byliny, aby dokázala mamince i sobě pomoci.

Byla šikovná, brzy dokázala namíchat směs, která léčila tržné rány, mast na modřiny, tinkturu na vyražené zuby nebo čaj na bolest a uklidnění mysli. Nabere z jednoho sáčku hrst hořké směsi tišící bolest, z druhého trochu sladce vonících bylin přinášejících klidné sny a opatrně je smíchá. Znovu přivede čistou, pramenitou vodu k varu a vhodí do ní suché rostliny. Čaj nalije do otlučeného hrnku a vloží jej mamince do kostnaté ruky.

„Pijte, maminko. Otec teď bude spát až do rána, vždyť to znáte, chvíli jste v bezpečí,“ pobídne zesláblou bledou ženu. „Půjdu se teď na něj podívat, jestli něco nepotřebuje, vy odpočívejte,“ dodá a přikryje matku houní.

Potichu za sebou zavře dveře výminku a opatrně nakoukne oknem do chalupy. Otec leží v posteli přikrytý až po bradu tlustou peřinou a chrápe na celé kolo. Apolena vejde do světnice, poklidí to, co po otci zůstalo na zemi, pak přiklekne ke kamnům a vodou z vědra uhasí oheň. Potom opatrně stáhne z otce peřinu a otevře okno dokořán do chladné noci.

Kapitola 4 

Anna 

Co dělat, když se vám ve vteřině zhroutí celý svět? Jak reagovat, když stojíte proti svému životnímu partnerovi a bez varování vás zavalí lavina jeho lží? Chtěla jsem řvát, brečet, dát mu jednu pěstí. Nešlo to, jen jsem stála a hleděla na jeho přitroublý výraz. Začal něco koktat, ale já jsem ho nevnímala. Otočila jsem se, strhla z věšáku klíče a vypadla z bytu. V teplácích, v kroksech a bez mobilu. Slyšela jsem, že se otevřely dveře, že na mě Aleš něco volá, ale seběhla jsem schody a vyběhla z baráku. Ani si nepamatuju, kde všude jsem bloudila a jak dlouho. Nedokázala jsem se zastavit, nedokázala jsem brečet. Hodiny ubíhaly a já jsem si představovala, že v tuhle chvíli zvoní u našich dveří kamarádi s pugéty a dárky v rukou a Aleš jim vysvětluje, že se oslava ruší. Nebo jim stačil všem zavolat? Na co se asi vymluvil? A co dělá on? Sedí v bytě a čeká, až se vrátím, nebo mě hledá, aby se omluvil? Zas tak naivní jsem nebyla. Předpokládala jsem, že jakmile se za mnou zavřely dveře, vyrazil za svojí nohatou mladou přítelkyní.

Chodila jsem a chodila, nakonec jsem si sedla mezi stromy k řece a konečně se rozbrečela. Bulela jsem tak, až jsem skrze opuchlá víčka ani neviděla. Nemohla jsem se vrátit a čelit setkání s člověkem, který měl v tuhle chvíli už být mým snoubencem, se kterým jsme v tuhle chvíli měli plánovat svatební obřad, vybírat restauraci a slavnostní menu, projíždět stránky svatebních salonů a se smíchem se handrkovat, jestli bude mít Aleš kravatu, nebo motýlka a jestli pozveme protivnou tetičku Růžu.

Když se slunce začalo sklánět k obzoru, začala mi být zima. Vydala jsem se k našemu domu. V oknech se nesvítilo. Aspoň že tak. Doufala jsem, že tam Aleš nesedí po tmě a nečeká na mě. Naštěstí neseděl a nečekal. Byt byl prázdný a podivně tichý. Na stole v kuchyni okorávaly nedodělané chlebíčky.

Zamkla jsem dveře a nechala klíč v zámku. Nepředpokládala jsem, že by se Aleš na noc vrátil, ale jistota je jistota. Naší společné posteli jsem se vyhnula, uložila jsem se na gauč a přehodila přes sebe deku.

Noc se táhla pomalu jako tér, na pár chvil jsem usnula, a když jsem se několikrát s trhnutím probudila, nemohla jsem si honem vybavit, proč ležím na gauči. Potom mě poznání zasáhlo silou řítícího se vlaku. Ve čtyři ráno jsem snahu o spánek vzdala. Bylo mi jasné jediné, musím pryč. Pryč z tohohle bytu, pryč od Aleše, pryč od svého starého života. Ale kam?

K tátovi do jeho maličkého bytečku jsem se vnucovat nechtěla, i když by mě jak táta, tak jeho druhá žena Tonička určitě neodmítli. Ale nechtěla jsem překážet. Brácha bydlel v pronajaté garsonce a asi by nebyl z dalšího nájemníka příliš nadšený. A nepřicházelo v úvahu, že bych jela za mámou. Moje máma by mě totiž rozhodně nepřivítala s otevřenou náručí, nesnažila by se mě utěšit, spíš by mi vynadala, že si nedokážu udržet perspektivního partnera. Moje dokonalá matka je kapitola sama pro sebe. Na rozdíl ode mě si život nalinkovala od raného mládí. V plánu bylo najít si slušně zabezpečeného ženicha, porodit syna a sehnat si nenáročnou, ale dobře placenou práci. Což se jí víceméně podařilo do doby, než jí do té nablýskané představy hodil táta vidle a začal se dožadovat dalšího dítěte, aby malý Petříček nebyl jedináček. Táta tajně toužil po dceři, po malé princezně, kterou by mohl rozmazlovat. Máma nechápala, proč chce mít táta dceru, protože přece každý chlap potřebuje kluka, dědice a nositele jeho jména. A toho už má. Nakonec si táta prosadil svou, a tak jsem se narodila já.

Jenže máma už měla svůj sen naplněný a další dítě, navíc holčička, další mateřská, další dětské nemoci, dny strávené na pískovišti a oddálení báječného společenského života ji nijak zvlášť netěšilo. A kdo za to mohl? Samozřejmě já. I když jsem byla kouzelné, sladké, hodné miminko a na rozdíl od bráchy, který do tří let vypadal jako holohlavý šimpanz, jsem byla půvabná, okatá holčička, nebylo mi to nic platné. Máma ke mně nic necítila a dávala mi to znát. A dávala to znát i tátovi. Táta to vydržel do mých třinácti let. Pak ho zradilo zdraví, dostal cukrovku a podal žádost o rozvod. Požádal, abych mu byla svěřena do výhradní péče.

Já jsem se vzepřela sociální pracovnici, která mi velmi návodně naznačovala, že děti patří k mamince, a trvala jsem na tom, že chci zůstat s tátou. Vypadalo to, že to vyjde. Jenže máma udělala nepochopitelný nečekaný tah. I když bylo naprosto jasné, jak ráda by se mě zbavila, dala to tátovi sežrat a za pomoci té hodné sociální pracovnice si mě vybojovala do péče.

Táta se skoro zhroutil z představy, že přijde o svou malou princeznu. Věděl, jak těžké to s mámou bez něj budu mít. A tušil, jaké ciráty bude máma dělat, aby mě vídal co nejméně.

Naštěstí to máma vydržela jen půl roku a pak jí její pomsta zhořkla na jazyku. Společenské ambice převážily a já jsem byla svěřena do péče tátovi. V té době se táta seznámil s Toničkou, která se velmi brzy stala mojí milovanou maceškou. Tátův malý byt nám začal být těsný, takže jsme se na mnohé víkendy přesouvali několik kilometrů za město k tátově mamince, babičce Lidušce.

Když jsem v ranním šeru seděla otupělá a rozbolavělá mezi troskami svého života, došlo mi, kam mám jet. Ale zavolat babičce v pět ráno, že se k ní chystám nastěhovat, mi nepřišlo jako dobrý nápad. Vstala jsem a uvařila si čaj. Na jídlo jsem neměla ani pomyšlení. Vytahala jsem ze skříně těch pár zavazadel, co jsme s Alešem měli, a začala balit. Dvanáct let společného života jsem do dvou kufrů a starého batohu nacpat nedokázala, ale sbalila jsem alespoň to nejnutnější. Pro ostatní se budu muset vrátit jindy.

V sedm ráno jsem vzala do ruky telefon a naťukala babičce krátkou zprávu: „Můžu u tebe bydlet?“

A jak jsem očekávala, moje úžasná, chápající babička Liduška mi okamžitě nezavolala ani nenapsala a nezavalila mě milionem dotazů, co se stalo a proč a jak, ale poslala jen lakonickou jednoslovnou odpověď: „Přijeď.“

Kapitola 5 

Apolena 

„Apoleno, jsi tady?“ ozve se ze světnice otcův nakřáplý, rozespalý hlas.

Apolena je už dávno vzhůru. Ještě před svítáním se byla podívat na maminku. Klidně spala, ale její potlučený obličej, nateklé rty a hubená ramena plná modřin svědčily o tom, že hluboký spánek přineslo kouzlo léčivých bylin.

Apoleně se nechtělo maminku budit, ale neměla na vybranou. Zlehka se dotkla jejího ramena v místech, kde neviděla žádnou modřinu. Přesto maminka sykla bolestí a oči otevřela jen s námahou.

„Maminko, je ráno, musíte vstávat,“ šeptla Apolena hlasem plným něhy a lítosti.

Matka se ztuhle posadila, při každém pohybu zanaříkala. Apolena položila na stůl talířek s chlebem a kusem sýra. Vedle postavila hrnek s čerstvě nadojeným kozím mlékem.

„Nasnídejte se, maminko, a pak se raději ztraťte tatínkovi z očí, po včerejším večeru asi nebude dobře naložený. Tady máte loktušku, zaběhněte třeba králíkům pro lupení.“

Když se ujistila, že maminka dokáže vstát, vrátila se do chalupy.

Brzy ráno zavřela okno, kterým do světnice celou noc proudil studený vzduch, a přetáhla přes spícího otce peřinu. Tiše, aby chrápajícího muže neprobudila, zatopila v kamnech a v místnosti je už příjemně teplo.

Otec se pod nadýchanou duchnou neklidně vrtí a mžourá zakalenýma očima kolem sebe. Na stole uvidí snídani, kterou Apolena brzo ráno připravila, a polkne. Zdá se, že mu po včerejší pijatyce stále není dobře.

Otci poslední dobou vůbec bývá často špatně. Jednou je to úporná bolest hlavy, podruhé ho trápí křeče v břiše. Některé dny si nepamatuje, co dělal včera. Občas se mu hlava točí tak silně, že sotva chodí.

Dnešek zřejmě nebude výjimkou. Otci je slabo, sotva dokáže vstát z postele. Když uvidí na stole česnečku, chytne se za břicho.

„Tatínku, měl byste něco sníst, včera se vám udělalo špatně, česnečka vám napraví žaludek,“ pobízí ho Apolena tichým hlasem.

„Kde je matka?“ zeptá se otec kupodivu klidně.

„Šla na trávu pro králíky,“ odpoví Apolena a postrčí před otce misku s polévkou.

Otci zableskne v očích stará jiskra. Toporně se zvedne a přistoupí k dceři. V dívce hrkne. Srdce jí bije až v krku, nenápadně ustupuje k chodbě vedoucí z chalupy.

„Kampak, kampak, tady budeš, budeš mi dělat společnost při snídani,“ houkne otec a chytne dceru prudce za paži. Apolena cítí jeho smrdutý dech a nemyté tělo, zvedá se jí žaludek a snaží se odtáhnout. To otce rozlítí. Prudkým pohybem ji jednou rukou přitáhne k sobě. Druhá ruka hrubě narazí do dívčiných ňader. Otec jí sevře drobný prs ve své mohutné dlani a zmáčkne. Apolena vykřikne bolestí, ale to otce ještě více povzbudí. Zajede k výstřihu dívčiny haleny. Apolena se zmítá, aby se vyprostila, ale otec ji drží pevně a jeho pravá ruka putuje dál pod lem haleny. Levou rukou si dívku tiskne víc a víc k tělu, přitlačuje ji ke svému břichu, neohrabaně jí začíná kasat sukni. Svírá jí ňadro a hněte ho čím dál urputněji a vztekleji. Pak náhle dívku odstrčí a pěstí práskne do stolu, až miska s polévkou nadskočí a polévka se rozlije po desce stolu. Otec mísu popadne a mrští ji proti zdi, nádoba se roztříští na všechny strany a vše kolem zalije horký vývar.

Osvobozená Apolena se otočí a utíká z chalupy. Běží k lesu, hlouběji a hlouběji, až na malou paseku obklopenou starými stromy. Teprve tam udýchaná a vysílená padne do mechu.

Rozhlédne se po mýtině, rukou pohladí barevné květy bylin a její ústa se zvlní v tichém, vděčném díku.

Kapitola 6 

Anna 

Bydlela jsem u babičky asi čtrnáct dní, když můj život udělal další kotrmelec. Tentokrát celkem příjemný.

„Odpoledne přijde na návštěvu Alenka s Adamem. Pamatuješ si na paní ředitelku, ne?“ řekla jednoho zamračeného sobotního odpoledne babička, zatímco vytahovala z trouby mramorovanou bábovku.

Jasně že pamatuju. „Alenka“ mě pět let učila a její syn Adam patřil do malého společenství čtyř kamarádů, ve kterém jsem měla své místo i já. Teď dělá Alena Kadlecová ve škole ředitelku a Adam pracuje někde ve městě.

Byli jsme nerozlučná vesnická parta. Já, věčný snílek Adam, největší kočka ze vsi Lucka a drsňák Marek. Jenže v mých jedenácti letech se naše cesty rozdělily. Já jsem se s rodiči odstěhovala od babičky do města a kamarádi zůstali ve vsi.

Ale i oni se časem rozdělili a rozprchli do různých koutů republiky. Za pár let se zase sešli, navázali na staré přátelství a nakonec se pokusili včlenit zpátky i mě. Ale zatímco oni opatrně oživovali dávné vztahy, já jsem žila jen pro Aleše a s Alešem. Občas mě někam pozvali, vytáhli na pivo, do divadla nebo na výlet, ale nějak to už nefungovalo, už jsme byli od sebe moc daleko. A také se to nelíbilo Alešovi, takže jsem pokusy o navázání dávného spojenectví vzdala.

Když v tom pošmourném, vlhkém odpoledni po mém návratu postavila babička na stůl vonící bábovku, byla jsem zvědavá, jestli si s Adamem budeme ještě aspoň trochu rozumět. Sice jsme se ve vsi při mých návštěvách občas potkávali, bydleli jsme koneckonců vedle sebe, ale naše setkání byla podivně rozpačitá a nejistá. Adam se změnil, já jsem se změnila a neměli jsme si moc co říct.

Přesně ve tři hodiny se rozdrnčel v babiččině předsíni zvonek. Paní ředitelka byla vždycky přesná. Babička otevřela a uvedla návštěvu dovnitř. Paní ředitelka za ta léta trochu sešla, ztloustla, ale její úsměv se nezměnil.

„Dobré odpoledne, Liduško,“ pozdravila babičku a objala ji.

Pak přenesla pozornost na mě: „A jé, naše malá Anička. Málem bych tě nepoznala.“

Sevřela v objetí i mě a pak před sebe postrčila Adama. Ten se na chvíli zatvářil, jako když ho bolí zuby, ale pak se rozesmál.

„Jak vidíš, všechno je při starým, máma mě furt komanduje jak malýho kluka,“ mrkl na mě a taky mě popadl do náruče. „Vítej zpátky, měšťando.“

Musela jsem se smát. Adam sice dodnes bydlel u mámy, ale od osmnácti studoval v Praze a po studiích začal pracovat tady ve městě, takže byl větší měšťák než já.

Seděli jsme, povídali si, ale pak se na mě paní ředitelka otočila s vážným výrazem: „Aničko, nepřišla jsem jen na návštěvu. Chtěla jsem se tě na něco zeptat. Jedna naše kolegyně se chystá do důchodu. A já nemůžu sehnat náhradu, sem na ves se nikdo moc nehrne. Jak jsi na tom u vás ve škole, nechtěla bys přejít k nám? Nemusela bys denně dojíždět.“ To jsem nečekala. Dojíždění mi nijak zvlášť nevadilo, do města to bylo pár kilometrů, ale moje stará Karkulka začínala v poslední době stávkovat, benzín docela lezl do peněz a hlavně se mi v naší škole přestalo líbit poté, co nastoupila nová ředitelka.

Náš moudrý laskavý ředitel odešel do důchodu a byl nahrazen všeznalou všudybylkou a aktivistkou, které jsme brzy začali přezdívat Nové koště Nimbus dva tisíce. Rozvrtala všechno, co fungovalo, zavedla milion úžasně nablýskaných, efektních novot a dusila nás natolik, že už pět kolegů uteklo jinam. Takže jsem se ani nemusela moc rozmýšlet. Alena byla fajn ženská a dobrá ředitelka, duše celé vesnice, kronikářka, hybatelka společenského života. Na její nabídku jsem přistoupila hned na místě.

„Zajdi za mnou někdy odpoledne do školy, domluvíme se, všechno ti ukážu, vysvětlím. Je nás tam pár a většina ženských je prima, bude se ti u nás líbit.“

Alena nadšeně šermovala rukama a divoce pokyvovala hlavou, ale mě trochu zaskočila zmínka o tom, že prima je „většina“ ženských. Nechtěla jsem ale hned vyzvídat, kdo do té většiny nepatří, však to poznám brzy sama. A v každé škole je něco, hlavně že vedení bude v pohodě.

„A Adam tady bude mít aspoň kamarádku,“ pokračovala Alena a mrkla na syna.

Adam obrátil oči v sloup a dětským hláskem zadeklamoval: „Můžeme spolu chodit na píseček, jakej máš kyblíček? Já modrej, heč.“

Alena ho plácla přes ruku a láskyplně na něj pohlédla. Chápala jsem, že Adamovi tenhle typ pozornosti může ve třiceti lézt na nervy, ale co bych za něj já dala.

Adam se zašklebil, ale pak se na mě usmál: „Máma se ke mně sice pořád chová jak k pětiletýmu, ale má pravdu, skoro nikdo z mladejch tady nezůstal, budu rád, když se občas uvidíme. Sedět s Liborem Vopálkou a Lojzou Běhunkem denně v hospodě a u osmi kousků probírat otázky vesmíru, života a vůbec mě fakt neláká.“

Hned další týden jsem se přesvědčila, že jsem se svým, tak trochu ukvapeným, rozhodnutím chybu neudělala. Nimbuska na poradě řádila tak, že rozbrečela dvě nejmladší kolegyně, a chemikář si v kabinetě muset dát štamprle ze zásoby rumu maskované v lahvi kyseliny sírové. Ještě týž večer jsem zavolala Aleně a domluvila si schůzku.

Přesně po třech týdnech od svého stěhování se vyparádím a nablýskám, abych splňovala představu „dokonalé učitelky“. Za chvíli mám domluvenou schůzku ve škole, kam jsem pět let chodila jako žákyně a kam se teď mám vrátit na druhou stranu katedry. I když se s Alenou znám dlouhé roky, chci na ni zapůsobit.

Čeká na mě před vraty staré školní budovy. Mého dokonalého nalíčení, nablýskaných lodiček ani nažehlených nových šatů si nevšimne, významně zakoulí očima a hrdě ukáže nad vchod. Nechápavě zavrtím hlavou. Škola se od doby, kdy jsem do ní chodila, příliš nezměnila.

Ředitelka znovu ukáže nad hlavní dveře: „Aničko, koukni na to datum,“ pobídne mě nadšeně. Chvíli bloumám očima po zašlé fasádě. Pak mě to trkne. Nad vchodovými dveřmi rozluštím téměř nečitelný letopočet.

„No jo, škole bude letos sto let,“ vyhrknu. Alena zatleská rukama jako malá holka.

„Ano, ano, sto let. Připravuju velkou slavnost, s dětmi už nacvičujeme představení, chci pozvat slavný rodáky, kteří do školy chodili. Procházím starý kroniky, zjišťuju, co se ve škole a v obci všechno za tu dobu událo, bude to nádhera.“

Celá září, nadšeně nadskakuje, oči jí jiskří.

Nechci příliš zchladit její žár, ale musím se zeptat: „Naše obec má nějaký slavný rodáky?“

Alena si nevšímá skepse v mém hlase a začne vypočítávat na prstech: „Tak především je tady Hedvika Schwarzová, tu přece musíš znát. Je jí sice skoro osmdesát, ale až do sedmdesáti zpívala v Brně v opeře. Slavná, moc slavná paní.“

Cukne mi koutek úst, o paní Schwarzové jsem kdysi dávno slyšela od babičky. Podle jejích informací Hedvika neproslula ani tak svým hlasem jako na svou dobu nevídanými milostnými avantýrami s dlouhou řadou režisérů. Alena nepostřehne mou nejistotu a odpočítá další prst:

„Pak je tady samozřejmě pan Mariška.“

Pana Marišku dobře znám. Jeho něžné obrázky místní krajiny visí snad ve všech domácnostech tady ve vsi. Babička má hned dva. A pan Mariška byl taky první člověk, který mě přivedl k malování. Laskavý, jemný, tichý pán a skvělý učitel.

Alenu povzbudí můj úsměv. „Uvažuju taky, že bychom pozvali Jirku Vrabce, co myslíš?“ nejistě na mě pohlédne. Váhavě pokrčím rameny. Jirka Vrabec alias George Sparrow býval místní rocková celebrita number one. V mládí tady zakládal jednu kapelu za druhou, v pětadvaceti odešel do velkého světa, chvíli tahal bedny druhořadým pražským kapelám, pak se vrátil sem do města a založil si konečně svou vlastní vysněnou skupinu, se kterou už dvacet let obráží všechny místní tancovačky. Nejsem si ale jistá, jestli ti postarší, proplešatělí muzikanti nadchnou současné publikum. Než však stačím něco říct, pokývá Alena hlavou a pronese rozhodným hlasem: „Jo, Jirku určitě pozveme taky.“ Pak pohodí hlavou směrem ke vsi a vztyčí ukazováček jako dirigentskou hůlku: „To bys nevěřila, jak je studium místních kronik zajímavý. Za těch sto let se tady narodila spousta slavnejch lidí, ale většina už je samozřejmě po smrti. Ale i příběhy obyčejných místních lidí jsou mnohdy tak smutný, že se mi chce plakat. Třeba ze světových válek. Nebo tragédie, co se tady udály.“

Aleně se třpytí oči nadšením, pak se ale znenadání zarazí a zvláštně se na mě podívá. Otřesu se, jako by na mě z jejího vyprávění sáhla smrt.

„Ale já tady klábosím a čas běží,“ pokyne mi Alena rukou a táhne mě do školy.

Zevnitř naštěstí škola nevypadá tak zanedbaně a omšele jako zvenku. Třídy jsou čisté a světlé, na oknech kytky, všude nástěnky s dětskými obrázky. Hezky to tady voní. Začichám a Alena ukáže rukou k radiátorům.

„Bylinky, aromaterapie,“ podotkne, když zkoumám malé nádobky visící na žebrech topení. „To bys nevěřila, jak to dětem pomáhá se soustředěním. Pár kapek meduňky a jsou jako beránci. A v zimě vyměníme meduňku za borovici nebo čajovník a žádná rýma se nás nechytí.“ Pak otevře dveře ředitelny. Tady je vůně bylin ještě intenzivnější.

Vzpomenu si, jak nám ještě jako obyčejná učitelka vařívala v zimě heřmánkový čaj, když jsme ráno dorazili do školy celí promrzlí. Tehdy se mi to líbilo. Možná bych šálkem heřmánkového čaje po ránu nepohrdla ani dnes.

Další den zajdu za Nimbuskou a na stůl jí položím výpověď. Nimbuska zezelená a začne mi říkat Aničko. Do včerejška jsem byla slečna Mikešová. Nimbuska se mě snaží přesvědčit, abych na škole zůstala, prořekne se, že o prázdninách odchází kromě mě ještě další dva učitelé. Ale mohla by se klidně uaničkovat, nic už mě nedonutí v téhle škole zůstat.

Kapitola 7 

Apolena 

Apolena sedí uprostřed mýtiny a vyhřívá se na sluníčku. Ví, že když se vrátí příliš pozdě, bude bita, ale dnes raději snese výprask, než aby riskovala něco horšího.

Maminka už dlouho nemůže otci vyhovět v tom, co má rád. Apolena tuší, že otec dříve k naplnění svých tužeb vyhledával i jiné ženy. To ještě býval pohledným, statným mužem. Dnes je však z něj už jen troska. Apolena má ještě v živé paměti okouzlujícího, kučeravého muže, který ji jako malou houpával na kolenou a sliboval vzdušné zámky. A také pohledy místních žen, které tatínka zálibně a mnohdy s tajenou touhou sledovaly, kdykoliv procházel vesnicí. Nyní ale jeho smutná postava vyvolává leda lítost. Kdysi se říkalo, že mu podlehla ve vsi nejedna dívka, nebo dokonce vdaná paní, dnes už se ho každá žena štítí.

Maminka Magdalena pocházela ze slušně zabezpečené rodiny. Její dva starší bratři se oženili a do rodiny přinesli pěkné věno svých nevěst. Mladý Josef však byl přivandrovalec bez groše v kapse, a proto mu dědeček nechtěl svou jedinou dceru dát. Ale maminka se zhlédla v urostlém mládenci, který uměl tak krásně vyprávět o svých plánech, o tom, jak ji bude na rukou nosit, jak spolu založí velkou šťastnou rodinu, a nedala si říct.

Dědeček pro svou dceru vybral jiného ženicha, malého koktavého vdovce s vodnatýma očima a velkým statkem. Marně Magdaleně vysvětloval, že slibů, krásných řečí a ohnivých pohledů se nenají a že vdovec je sice nehezký skrček, ale je to hodný, poctivý a čestný člověk.

„Co o tom svém krasavci víš?“ ptal se dědeček své mladičké zamilované dcery. „Vždyť ani nevíme, odkud přišel, už je u nás několik let a pořád dělá na statku posledního poskoka.“

Dědeček byl přísný, ale Magdalena byla jeho jediná dcera a dědeček ji velmi miloval.

Maminka věděla, že jiní otcové by prostě přikázali a musela by si vzít toho, koho vybrali, ale dědeček byl jiný. Moudrý a laskavý.

Babičce se dceřin tmavooký kudrnatý nápadník líbil, a tak stála na maminčině straně. Snad také uvěřila jeho slibům.

Nakonec dědeček svolil, aby si maminka Josefa vzala. Pomohl jim do začátků a mamince dal štědré věno. Přimluvil se na statku, aby tatínek postoupil, a doufal, že se rozhodl správně. Již brzy ale začalo být jasné, že kučeravé vlasy, tmavé oči, široká ramena a plamenné řeči nejsou zárukou šťastného života. Plamenné řeči byly totiž skutečně jen řečmi a plameny začaly brzy skomírat a uhasínat, až se proměnily ve studený popel. Stejně rychle mizelo i maminčino věno.

Tatínek se ve svém novém postavení na statku neosvědčil a klesal zase zpátky, níž a níž, až vykonával jen ty nejpodřadnější práce. A jako mnoho podobných mužů nevinil ze svých četných selhání sebe, ale všechny ostatní a své zklamání začal léčit pitím. Peníze, které nosil domů, se tím víc tenčily.

Když se narodila Apolena, vše se ještě zhoršilo a začaly padat první rány. Marně s otcem promlouval dědeček i maminčini bratři. Každá jejich návštěva měla za následek jen další velký výprask, ale maminka nikdy nepřiznala, že za její modřiny, šrámy a zlomeniny může tatínek. Vždy se vymluvila na svou nešikovnost. Tu spadla při česání jablek ze stromu nebo se spálila o kamna, jindy se řízla při kosení. Apolena rostla a další sourozenci nepřicházeli. Několikrát maminka otěhotněla, ale děťátko vždy odešlo předčasně, často po výprasku. Nepomáhaly ani babiččiny léčitelské dovednosti a zkušenosti porodní báby, ani její byliny a čaje. Matka znovu a znovu potrácela. Po několika dalších letech se konečně zdálo, že bude vše v pořádku a matčino těhotenství zdárně dospělo do devátého měsíce.

„Doufám, že je to tentokrát syn, Magdaleno. A doufám, že se tvoje matka postará, aby dítě konečně přežilo,“ rozhazoval vztekle rukama, když na matku přišly porodní bolesti. Na další dva dny Apolena vzpomínat nechce. Na matčin zoufalý křik, jejž se snažila tlumit, aby otce nedráždila. Na její sténání, když už vysílením nemohla ani dýchat. Na babiččin klidný hlas, který maminku povzbuzoval, zatímco babiččiny oči usvědčovaly její zdánlivý klid ze lži. A nakonec na ticho. Na ticho, které se rozléhalo po chalupě hůř než maminčin křik, když se konečně malý bratříček narodil. Maminka ležela bez hlesu se zavřenýma očima, babička k sobě tiskla rty a otec se na promodralé, nehybné tělíčko malého synka podíval jen jednou.

Potom babička chlapečka zabalila do plachetky a odnesla do starého výminku. Když vyšla zpátky na dvůr, zavolala na svého zetě. Otec vyšel z chalupy se vztekem zkroucenou tváří, ale když zahlédl babiččin přísný, zachmuřený výraz, netroufl si ani hlesnout.

Babiččin hlas mrazivě šlehl: „Opovaž se mé dceři někdy vyčítat, že váš synáček zemřel. To nezavinila ona, ale to tvé věčné násilí. A varuju tě, jestli Magdalena vůbec přežije, už se k ní nikdy nesmíš přiblížit. Další porod by nepřežila určitě.“

Apolena se otřese, když si děsivou scénu znovu vybaví. Večer se snáší nad mýtinu, už dávno zvonilo klekání, ale nedokáže se přimět k návratu domů. Nad prohřátou pasekou se vznáší omamná vůně bylin. Bylin, které dokážou léčit, ulevit od bolesti, zklidnit tělo i mysl, ale také uškodit.

Apolena pohledem vyhledá byliny, které ji dnes zachránily před otcovým násilím, a v duchu jim poděkuje. Naposledy se rozhlédne po mýtině a vydá se potemnělým lesem k domovu.

Okna chalupy jsou otevřená a z jednoho z nich se line hlasité chrápání. Teď by otce nevzbudily ani rány z děla. Apolena potichu vejde do tmavé světnice. Pro tuto noc je v bezpečí.

Kapitola 8 

Anna 

Jarní dny ubíhají jako voda, pomalu se blíží léto. Ve škole přituhuje čím dál víc. Je mi to jedno. Těším se na každé odpoledne, které strávím na zahradě před malířským stojanem, na tiché večery na lavičce před chalupou, na procházky lesem. Občas si vyrazím někam s Adamem, postupně se sbližujeme, navazujeme na staré přátelství. Když se potřebuju vypovídat, Adam pozorně a tiše naslouchá. Z náznaků pochopím, že ani on nemá v lásce zrovna štěstí, že je už hodně dlouho zamilovaný, ale nějak to neklape. On by chtěl víc, ale dostává se mu jen skromných drobečků a krátkých chvilek náklonnosti. Když je nám smutno oběma, vzpomínáme na společně strávené dětství.

Byli jsme čtyři mušketýři. Já, Adam, Lucka a Marek. Adam Kadlec byl drobný blonďáček s velkýma hnědýma očima, jemný, nesmělý a plachý. Měl husté, zlatavé vlasy, které mu jeho máma Alena nechávala dlouhé skoro po ramena a kvůli nimž zakusil mnoho pošklebků, dokud jednoho dne nedorazil domů ostříhaný na kraťoučkého, vzdorovitého ježka. Alenu z toho tenkrát málem ranila mrtvice.

Já jsem bývala drobná, hubená hnědovláska, tichá, klidná a nenápadná. Naši rodiče bydleli vedle sebe, Adamova máma Alena a můj táta Zdeněk se přátelili od dětství, a tudíž jsme se i my s Adamem kamarádili, co si pamatuju. Byli jsme téměř jako bratr a sestra. Babička mi jednou v žertu řekla, že jsme mohli být skutečně jedna rodina, protože Adamova máma měla zamlada na mého tátu zálusk. Táta ale dal tenkrát přednost mojí mámě. Alena se pak také rychle vdala, vzala si staršího pána, ale jejich manželství nebylo příliš šťastné. Když nám bylo kolem třinácti, mluvilo se dokonce o rozvodu, jenomže pak Adamův táta nečekaně zemřel na infarkt.

Adam byl opečovávaný, hýčkaný a milovaný jedináček. Byl vymodleným dítětem a přehnaná starostlivost jeho maminky mu dost často lezla na nervy a způsobovala mu potíže.

Alena nás tehdy všechny učila, takže bylo jasné, že mu to mamánkovství a protekci dá občas někdo sežrat. A to i přesto, že ho Alena ve třídě opravdu neprotežovala.

Když jsme byli v první třídě, napadl ho po škole kvůli nějaké domnělé křivdě starší spolužák Lojza Běhunek. Lojza byl odjakživa mohutný mamlas, který svá selhání už od dětství sváděl na všechny kolem sebe. Tehdy si na Adama počkal za školou, skočil mu na záda a začal do něj bušit jak hluchý do vrat. Adam se snažil bránit, ale proti o hlavu většímu Lojzovi neměl šanci. Najednou se ze školy vyřítil Marek a na Lojzu se vrhl. Odtrhl ho od Adama a několika zkušenými chvaty ho složil k zemi.

„Ještě jednou půjdeš na slabšího, a ke všemu zezadu, a najdu si tě a zmydlím tě tak, že tě vlastní máma nepozná,“ zasyčel skučícímu Lojzovi zblízka do obličeje. Pak se otočil na Adama, který si rukávem otíral krev z rozraženého rtu.

„Snažil ses, nejsi posera, ale takhle se neubráníš. Naučím tě jak na to,“ kývl hlavou a dospělácky mu podal ruku. Tím začalo jejich velké a dlouholeté přátelství.

Do genetické výbavy Marka Vejvody přimíchala jeho slovenská maminka i trochu maďarské krve. Markův otec si svou nevěstu přivezl z vojny, kterou velmi neochotně kroutil u maďarských hranic, a s ní vyženil i velmi početné slovenské a maďarské příbuzenstvo. U jejich prvních dvou dětí převážily tatínkovy ryze české, umírněné a tiché geny. V posledním, třetím dítěti československo-maďarský původ namíchal třaskavou směs.

Marek byl snědý, ramenatý, tmavovlasý a tmavooký, divoký a nespoutaný. Jako jediný z nás pocházel ze silně věřící rodiny. Oba jeho rodiče byli rigidní, zásadoví a přísní katolíci a své tři děti vedli pevnou a nekompromisní rukou. Markův bratr i sestra se rodinným pravidlům podřídili bez odporu, Marek se začal vzpouzet už v útlém věku. Chodil sice pravidelně do kostela a na skauta, ale už jako pětiletý si soustředěným tlakem prosadil přihlášení do oddílu karate. Od prvních dnů bylo jasné, že bude v tomto sportu vynikat. Markův otec se sice stále škaredil, když se jeho malý synek vypravoval na trénink, ale postupně začala převažovat hrdost na jeho výkony. Markova maminka byla vůči veřejnosti velice nekompromisní dáma, často pranýřovala nešvary, které se v obci děly, ale svému manželovi v ničem neodporovala. Oběma rodičům bylo jasné, že nejmladší syn bude rebel, a spočítali si, že pro ně bude výhodnější, když bude svou rebelii demonstrovat sportem, než aby se začal bouřit proti jejich i Boží autoritě. Marek tak mohl svou největší zálibu pěstovat bez omezení. Stal se nepsaným vůdcem naší čtveřice.

Lucie Bauerová dělala čest svému křestnímu jménu. Její světlá, bledá krása brala dech. Dlouhé, stříbřitě plavé vlasy jí sahaly téměř do pasu. Smaragdově zelené, jiskřivé oči na vás hleděly zpod dlouhých, temně měděných řas. Při pohledu na její křehkou štíhlou postavu by nikdo neřekl, jak houževnatá a odvážná dokáže být. Lucka byla víla, sen, měsíční paprsek a zároveň Amazonka, vlčice, drobná sněženka, která se probojuje i zmrzlou sněhovou krustou. Přistěhovala se k nám do vsi na začátku druhé třídy.

Její rodiče byli významní přírodovědci, kteří se rozhodli vyměnit Prahu za venkov, když se jim narodilo čtvrté dítě. Na zahradě starých Šanderů, rodičů Lucčiny maminky, si postavili kouzelný, stylový srub a nastěhovali do něj celou svou početnou, přírodu milující rodinu.

Lucka byla proti nám venkovským balíkům jako vybroušený diamant. Chytrá, krásná a znalá věcí, o kterých jsme my nikdy neslyšeli. Byla nebojácná, průbojná, ale také milá, hodná, vtipná a skromná. Všichni kluci na ni zírali s otevřenou pusou. Holky jí záviděly a pomlouvaly ji a přitom se všemi prostředky snažily, aby si je vyvolila za své dvorní dámy. Mohla kamarádit, s kýmkoliv chtěla. Z nějakého důvodu si vybrala mě, nenápadnou, tichou myšku. Mě a nerozlučnou dvojku Adama a Marka.

Jako čtyři mušketýři jsme prožili čtyři intenzivní roky, které nám v tu dobu připadaly spíše jako věčnost. Nekonečná, ničím neohraničená, nenarušitelná věčnost.

Věčnost skončila, když mi bylo jedenáct a máma donutila tátu přestěhovat se od babičky do města. Ze čtyř mušketýrů se stali tři. Harmonie tvořená povahami tak rozdílnými, a přesto se doplňujícími zakolísala. K babičce jsme s tátou sice jezdívali poměrně často, ale to vzájemné propojení se vytratilo. Absence společných rituálů, tichých spojenectví, toho tajuplného čehosi, co k sobě přitahuje děti žijící v každodenní blízkosti, mezi námi vyryla hlubokou propast.

Najednou jsem nechápala drobné narážky, vědoucí úsměvy, nenápadná mrknutí, nepatrné změny hlasu, které ostatní tři mušketýry k sobě neoddělitelně pojily. Začala jsem si také všímat, že se křehká rovnováha velké trojky pomaličku hroutí. Dva kluci a jedna dívka. Dva velice rozdílní kluci, jedna velice výrazná dívka a divoké hormonální změny. To vše namíchalo výbušný koktejl. Chyběla jsem já, vyvažující prvek našeho společenství, zklidňující katalyzátor. Kamarádka, na kterou byl spoleh a která tišila rozjitřené emoce. Vztahy začala cloumat větrná smršť puberty. Mezi kluky vnesla podivné napětí. Jako by se měli rádi a nenáviděli zároveň. Nedokázali být od sebe, nedokázali být spolu. To napětí, ten nevyslovený a nepřiznaný boj je zmáhal a vysiloval. Všem se ulevilo, když se tři mušketýři rozprchli studovat do tří světových stran. Adam do Prahy, Marek do Brna a Lucie do Plzně. Jako kdyby záměrně chtěli být od sebe co nejdál.

První se zpátky domů vrátil Adam. Po pár nevydařených vztazích ho z Plzně následovala Lucka. Nakonec rodná hrouda přitáhla zpět i Marka a tři mušketýři začali opatrně navazovat vlákna starého přátelství.

„Příští sobotu je ve vedlejší vsi tancovačka. Co, děti, nevyrazíte si?“ navrhne Alena v jednom horkém odpoledni, když sedíme u nich na zahradě, popíjíme její vyhlášenou levandulovou limonádu a přikusujeme bublaninu. Adam se na mě podívá a bez zájmu pokrčí rameny. Poslední dobou je nějak zamlklý. Alena do něj šťouchne.

„No tak, sedíš tady pořád jako buchta na pekáči, vezmi Aničku a trochu si užijte,“ mrkne na mě.

Takže si Adamových divných nálad také všimla. Nenápadně kývnu a začnu Adama zpracovávat. Nakonec neochotně svolí.

„Vyzvednu tě kolem sedmý,“ domlouvám podrobnosti akce a drbu přitom za ušima Alenina psa Fida, který se mi uvelebil na klíně.

Alena šťastně přikyvuje a významně na mě mrká. Trochu mi zatrne. Snad nedoufá, že bychom to s Adamem mohli dát dohromady? Už několikrát mi nenápadně naznačovala, jak by byla ráda, kdyby se Adam konečně oženil a pořídil jí několik vnoučat.

Adam se mi svěřil, že se ho snažila dát dohromady se všemi místními singl slečnami, dokonce s kníratou, stokilovou zootechničkou z místního družstva. Ale její hlavní favoritkou je a vždycky byla Lucie.

„Víš, Aničko, moc bych si přála, aby ten můj kluk konečně přivedl domů nějakou slušnou dívku,“ pokračuje, jako by Adam neseděl půl metru od ní. „Už je na čase, abych byla babičkou. Nejradši bych měla malou holčičku, jak já bych si ji hýčkala… Adam byl moc hodnej syn, ale vždycky jsem toužila ještě po dcerušce, tak teď bych měla aspoň vnučku.“

Zvědavě se na ni podívám. Žila jsem v přesvědčení, že Adam byl její vymodlené dítě. Alena zachytí můj pohled a smutně vzdychne: „Víš, dlouhý roky jsme se s manželem pokoušeli o dítě. Ale nedokázala jsem žádné donosit, vždycky jsem potratila a pokaždé to byla holčička. Doktoři říkali, že byly příliš slabé, že syna bych donosila snáz. A nakonec se to povedlo. A teď bych chtěla mít holčičku aspoň od Adama.“

Přeběhne mi mráz po zádech. Jak může takhle mluvit před svým synem? A jak jí mám nenápadně naznačit, že s Adamem jsme a vždycky budeme jen kamarádi? Adam už dlouhou chvíli koulí očima a nespokojeně se mračí. Pokusím se tedy tu podivnou konverzaci utnout.

„Tak, Áďo, jsme domluvení, nejlepší bude, když pojedeme mým autem,“ otočím se k Adamovi a mávnu směrem ke Karkulce stojící u plotu naší zahrady. „Já stejně skoro nepiju a ty si budeš aspoň moct dát pivo. A kdyby ses tam zapomněl s nějakou švarnou slečnou, nebudu muset jít domů pěšky sama.“

Adamovi cukne tvář, Alena se zatváří, jako by kousla do něčeho shnilého. Očividně není nadšená z toho, že míč, který se mi snažila přihrát, předávám dál.

„A co kdybyste vzali s sebou i Marka a Lucku? Už jste spolu dlouho nikde nebyli,“ otočí vzápětí jako na obrtlíku. Opravdová mistryně flexibility.

Adamovi znovu cukne tvář: „A nechceš se radši věnovat organizaci tý tvý slavnosti než organizaci mýho života?“

Alena poplašeně zamrká: „Promiň, Adámku, už se vám do toho nebudu plést. Ale ta slavnost by skutečně nemusela vůbec bejt špatná, zjišťuju další a další zajímavý věci z historie týhle vesnice. To byste nevěřili, co jsem se z kronik všechno dozvěděla, nežili tady jen chvalně známí lidé, ale taky pěkní padouši. A píše se tam i o naší rodině. Dojela jsem si dokonce i do archivu do města, abych se dozvěděla víc.“

„To jsem zase spustil lavinu,“ chytí se Adam za hlavu.

„Naše máma, ta když se do něčeho zakousne, je jako buldok.“

Snažím se nevyprsknout smíchy, protože Alena buldoka tak trochu opravdu připomíná.

Pak buldok vstane, omete si ze sukně drobečky z bublaniny a tleskne: „Takže jsme domluvení, v sobotu vyrazíte na tu tancovačku. A Aničko, ty bys mohla přijít trochu dřív, zapojila bych tě taky do příprav slavnosti. Vždyť v té době už budeš pracovat u nás ve škole.“

V sobotu popojedu těch pár metrů ke Kadlecům Karkulkou, abychom se pak už nemuseli zdržovat. Jen co se dotknu domovního zvonku, vystřelí Alena ze dveří jako špunt ze šampaňského. Oči má celé červené.

„Aničko, s Adamem něco je. Včera přijel domů až v noci, zavřel se do pokoje a do teď nevylezl. Nechtěl ani jíst a nepustí mě k sobě.“

S obavami vyjdu do patra k Adamovu pokoji. Tiše zaťukám.

„Adame, to jsem já. Můžu dovnitř?“

Chvíli se nic neděje, potom se ozve tiché zašramocení a dveře se otevřou. Adam stojí přede mnou ve zmačkaném oblečení, neoholený, oči má krhavé.

„Pojď dál,“ pokyne mi malátně rukou.

V pokoji to páchne po cigaretách a vydýchaným vzduchem. Adam už přitom hodně dlouho nekouří.

„Co se stalo?“ zeptám se opatrně.

Adam jen zakroutí hlavou: „To, co jsem už dlouho čekal. Je konec. Úplný a definitivní.“

„Dík, ségra.“

Málem se rozeřvu taky. Sedíme na Adamově posteli jako dva ztroskotanci.

„Hele, necháme Karkuli doma a vožerem se jak dva Dáni, co ty na to?“ houkne na mě Adam po chvíli.

„Tak jo, ale dovedeš mě domů, víš, že nic nesnesu,“ souhlasím.