Ukážka z elektronickej knihy

Joe Haldeman

Večná vojna

Prvé vydanie

Toto dielo je umeleckou fikciou. Všetky postavy, organizácie a udalosti v ňom opísané sú buď výplodom autorovej fantázie, alebo skrátka vymyslené.

THE FOREVER WAR

Text Copyright © 1974, 1975, 1997 by Joe Haldeman.

Foreword copyright © 2009 by John Scalzi.

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Slovak edition © Vydavateľstvo MAMAŠ 2026

All rights reserved.

ISBN 978-80-8268-308-3

Benovi. A Gay, tej vždy.

PREDSLOV

Počuj, Joe,

prečítal som si tvoju knihu –

alebo otvorený list Joeovi

Haldemanovi, prefíkane sa

vydávajúci za predslov

k Večnej vojne

Milý Joe,

na začiatok tohto listu, kým sa dostanem k jeho pointe, ti musím pripomenúť (a tým prezradiť čitateľom), že ty, ja a Gay sme sa prvýkrát stretli v roku 2005 na glasgowskom Worldcone. Už som zabudol, ako presne k tomu došlo, ale predpokladám, že to mal na svedomí môj redaktor Patrick Nielsen Hayden, ktorý má talent dávať dokopy ľudí zo sveta vedeckej fantastiky. Pamätám si, ako sme sa zvítali, a potom mi Gay nesmierne zalichotila tým, že sa jej páčila Vojna starého muža, v tom čase môj jediný román, ktorý vyšiel len pol roka predtým. Keď ho doospevovala, prehodil si: „Počul som naň samé chvály, ale priznám sa, že som ho ešte nečítal.“

„To je v poriadku,“ neodpustil som si. „Tiež som počul samé chvály na Večnú vojnu a ešte som ju nečítal.“ To ťa rozosmialo a potom sme sa už všetci traja veľmi príjemne bavili o niečom inom. Takže takto sme sa zoznámili.

Dovoľ, aby som ti o tom stretnutí povedal dve veci: po prvé, môj pokus o vtip si prešiel s nadhľadom, pretože keď som si ho potom (čiže asi o tri sekundy nato) premietol v hlave, uvedomil som si, ako uštipačne a povýšenecky mohol vyznieť, hoci tak nebol myslený (našťastie pre mňa si ho pochopil správne). A po druhé, to, že som si tvoj román neprečítal ja, bol vo svete vedeckej fantastiky oveľa závažnejší zločin a prehrešok než to, že si ty nečítal ten môj. Bola to totiž moja prvotina, o ktorej vedelo len pár ľudí (preto ma tak potešilo, že ju Gay čítala), zatiaľ čo tvoj román bol (a navždy zostane) klasikou žánru – ocenenou Hugom, Nebulou a Locusom a spolu s Hviezdnou pechotou považovanou za najzásadnejšie dielo vojenskej sci-fi. To, že si ty moju knihu nečítal, sa dalo pochopiť, o mne sa však to isté povedať nedá.

O význame Večnej vojny pre vedecko-fantastickú literatúru vypovedá už to, že jej čitatelia aj recenzenti automaticky predpokladali a) že som ju, samozrejme, čítal, a b) že môj vlastný román z oblasti vojenskej sci-fi na ten tvoj vo väčšej či menšej miere odkazuje. Keď som sa priznal, že som ho v skutočnosti nečítal, dostalo sa mi niektorej z dvoch reakcií – podľa toho, či sa moja kniha páčila, alebo nie.

Napríklad tejto, keď sa páčila:

Čitateľ: Páčila sa mi vaša kniha. Výborne ste sa v nej pohrali s motívmi z Večnej vojny.

Ja: Ďakujem. Ale musím sa priznať, že som Večnú vojnu ešte nečítal.

Čitateľ: To fakt?

Ja: Fakt.

Čitateľ: A to ste žili tridsať rokov v jaskyni?

Alebo tejto, keď nie:

Čitateľ: Hej, Scalzi, dúfam, že platíš Haldemanovi tantiémy, keď si mu tak vykradol Večnú vojnu.

Ja: Ale ja som ju vôbec nečítal.

Čitateľ: A ešte aj klameš.

A takto to prebiehalo roky, kým som napokon naozaj nezačal klamať a tvrdiť, že som si ju prečítal, lebo ma už unavovalo počúvať, že by som mal. Ja som však celý ten čas vedel, že si ju prečítať musím, lenže ma zamestnávalo písanie kníh – a rozptyľovali lákadlá života. Áno, to je ono. To je ten pravý dôvod.

Napokon som sa tento rok z rôznych príčin ocitol v bode, keď som bol na Večnú vojnu pripravený. Vzal som ju z poličky (na ktorej bola v skutočnosti už pár rokov uložená – už som vravel, že ma kadečo rozptyľuje?), zavrel sa v pracovni a pustil do nej.

Keď som ju dočítal, ako prvé mi napadlo: Som taký rád, že som si na ňu počkal.

Naozaj som to tak cítil – a doteraz som o tom presvedčený.

Mám na to dva dôvody. Prvý je jednoduchý a praktický spisovateľský: keby som totiž už vtedy vedel o všetkých dejových zvratoch a vývoji postáv, zrejme by som tie isté základné riešenia nepoužil vo svojej knihe. Moje spisovateľské ego by mi nikdy nedovolilo vydať sa v tvojich stopách a ísť tvojou cestou, aj keby to pre môj román mohlo byť lepšie. Bol by som z toho nesvoj; vyhýbal by som sa niektorým riešeniam, ale môjmu románu by to aj tak neprospelo. Mohol by som o tom napísať samostatný list, ale nateraz to nechajme; postačí povedať, že by som chcel byť za každú cenu originálny, a to aj na úkor kvality. Po dokončení môjho diela bolo jednoduchšie (a aj lichotivé) byť prirovnávaný k Večnej vojne; počas písania by to však pre mňa bol balvan na hrudi – až príliš by ma to ťažilo; takže ďakujem, ale nie. Som rád, že som toho bol ušetrený. Druhý dôvod je ten, že Večná vojna je podľa mňa dielom svojej doby, ktorá sa, v dobrom aj zlom, znovu vracia.

Nie je žiadnym prekvapením – pre teba, pre mňa, ani pre väčšinu ľudí, ktorí nám tu nazerajú cez plecia –, že Večná vojna vzišla z očistca vietnamskej vojny, v ktorej si slúžil a ktorá ťa, ako viem, navždy poznačila rovnako ako mnohých ďalších, ktorí sa na nej zúčastnili. Žáner sci-fi má tú výhodu, že dokáže fungovať ako podobenstvo a umožní vystavať príbeh vzdialený realite natoľko, že sa pomocou neho dá ukázať skutočný svet bez toho, aby sa pred ním ľudia uzatvárali. Svoju skúsenosť z Vietnamu si už rozobral v románe zo súčasnosti Rok vojny (ktorý som si prečítal a podaroval svokrovi, tiež veteránovi vietnamskej vojny), ale Večná vojna bola iná. Dala ti väčší priestor, lepšiu šancu vysvetliť tým, ktorí tam neboli, všetok ten zmätok a byrokraciu, zastretú mušku a náhodné hrôzy, ako aj odcudzenie od svojho národa a kultúry, ktoré ste cítili po návrate domov, lebo ste ani k jednému z toho už nepatrili – tak veľmi sa oboje zmenilo.

Ja patrím k bezstarostnej generácii detí z obdobia od vietnamskej vojny po 11. september, tej, ktorá okrem niekoľkých týždňov v Grenade a Iraku v roku 1991, nemusela v žiadnej vojne bojovať. Generácia, ktorá prišla po mne, už to šťastie nemala. Státisíce jej príslušníkov bolo odvelených na Blízky východ a značná časť z nich je ešte stále tam. Tisíce sa ich vrátili domov v rakvách zabalených do zástavy. Desaťtisíce s fyzickými zraneniami alebo psychickými poruchami, prípadne s problémami oboch druhov, a určitá časť z nich pociťuje rovnakú stratu puta s krajinou, do ktorej sa vrátili, ako Mandella a Marygay vo vzťahu k svojej krajine. Bez ohľadu na to, či si niekto myslí, že vojna v Iraku alebo Afganistane je opodstatnená a potrebná, niet pochýb o tom, že ňou bude poznačená celá jedna generácia, pre ktorú bude určujúca.

Podľa môjho názoru sú dve veci, vďaka ktorým sa román stane „klasikou“ – skutočnou klasikou, nie tým, čo je len „staré, ale stále sa predáva“. Prvou je to, že vypovedá o dobe, v ktorej bol prvýkrát vydaný. To Večná vojna nepochybne spĺňa; svedčia o tom ceny a uznanie, ktoré sa jej dostali. Druhá je ťažšia, román totiž musí neustále oslovovať čitateľov aj po čase svojho vzniku, pretože to, čo obsahuje, sa dotýka niečoho, čo nikdy nezmizne, alebo sa aspoň pravidelne vracia.

Vôbec nepochybujem o tom, že Večná vojna práve teraz, v týchto časoch, spĺňa aj tento predpoklad – je to podobenstvo, z ktorého si zas a znova musíme vziať ponaučenie. Podobne ako jej hrdina, aj kniha prešla skúškou času, aby sa stala súčasťou niečoho iného; v tomto prípade je pripomienkou pre tých z nás, ktorí sa znovu vracajú domov, ako aj tých, ktorým na nich záleží, že aj niekto iný zažil to, čo oni, a vie, ako sa cítia a prečo. Možno im pomôže nájsť cestu späť. Keby som si ju prečítal skôr, prišiel by som o tento jej silný aspekt. Teraz to už viem – a teší ma, že som si dal načas.

Týmto všetkým chcem len povedať: Počuj, Joe, prečítal som si tvoju knihu.

Všetci mali pravdu.

Ďakujem.

Tvoj

John Scalzi

júl 2008

AUTOROVA
POZNÁMKA

Toto je finálna verzia Večnej vojny. Existujú ešte dve ďalšie verzie a moje vydavateľstvo mi láskavo poskytlo priestor na to, aby som to celé objasnil.

Kniha, ktorú držíte v rukách, je tá, ktorá bola napísaná pôvodne. Má však trochu komplikovanú históriu.

Iróniou je, že hoci neskôr dostala Huga a Nebulu a ako najlepší román bola ocenená aj v iných krajinách, na začiatku 70. rokov sa nepredávala ľahko. Odmietlo ju osemnásť vydavateľstiev, kým jej napokon nedali šancu v St. Martin’s Press. „Výborná kniha,“ reagovali všetci, „ale nikto nechce čítať sci-fi o Vietname.“ Dvadsaťpäť rokov nato si už väčšina mladých čitateľov Večnú vojnu vôbec nespája s vojnou, ktorá sa nám v tom čase zdala nekončená, a je to tak v poriadku. Je o Vietname, lebo to bola vojna, v ktorej autor bojoval. Ale hlavne je o vojne, vojakoch a o tom, prečo si myslíme, že ich potrebujeme.

Kým všetky tie vydavateľstvá dumali, čo s ňou, vychádzala na pokračovanie v časopise Analog. Jeho šéfredaktor Ben Bova mi nesmierne pomohol, a to nielen s redakciou, ale aj s tým, že vôbec vyšla. V časopise jej pridelil prominentné miesto a vďaka jeho úsiliu sa o nej dozvedeli v St. Martin’s Press, kde sa rozhodli zariskovať a vydať ju v pevnej väzbe, hoci vtedy sa vedeckej fantastike pre dospelých nevenovali.

Ben však odmietol strednú časť knihy, novelu s názvom Nikdy sa nebudeš môcť vrátiť. Povedal, že hoci sa mu páči, ako je napísaná, pre čitateľov Analogu je príliš pochmúrna. Odložil som ju preto do šuflíka a napísal optimistickejší príbeh; nakoniec ju Ted White vydal v časopise Amazing ako epilóg k Večnej vojne.

Teraz si už neviem spomenúť, prečo som ju do knihy nezaradil späť, keď mi ju prijali na vydanie. Možno som neveril vlastnému vkusu alebo som si skrátka nechcel komplikovať život. Ale tá prvá verzia knihy je v podstate verziou z Analogu s „vulgárnymi výrazmi a scénami nevhodnými pre neplnoletých“, ako by povedali v Hollywoode.

Brožované vydanie zostalo v tlači asi šestnásť rokov. Potom som v roku 1991 dostal možnosť obnoviť pôvodnú verziu knihy. Dátumy v nej pôsobia z dnešného pohľadu zábavne; vieme predsa, že v roku 1996 nevypukla žiadna medzihviezdna vojna. Ja som ju pôvodne do tohto roka zasadil preto, aby mohli byť dôstojníci a poddôstojníci aspoň teoreticky veteránmi vietnamskej vojny, takže sme sa to tak aj napriek zjavným anachronizmom rozhodli nechať. Predstavte si skrátka, že je to paralelný vesmír.

Alebo možno aj ten skutočný a toto všetko sa nám len sníva.

Joe Haldeman

Cambridge, Massachusetts

ÚVOD

S Thomasom Dunneom som sa zoznámil v jeden ponurý zimný večer roku 1974 na večierku v hoteli Algonquin, kde to praskalo vo švíkoch. V ten deň mi môj agent Robert P. Mills oznámil, že Večná vojna je nepublikovateľná. Ukázal ju všetkým sci-fi redaktorom v meste a všetci mu zhodne povedali, že je príliš kontroverzná.

Večierok v Algonquine bola každoročná udalosť, ktorú usporadúvala Asociácia amerických autorov science fiction pod názvom Recepcia pre vydavateľov a autorov, a išlo o serióznu záležitosť. Chodilo sa tam poťahovať za nitky. A čo čert nechcel, boli tam všetci, ktorí odmietli moje dielo – nadčasovú a dôležitú knihu, ktorá ma stála dva roky života. Predtým ako som tam prišiel, som si teda už trochu vypil, lenže keď som dorazil, zistil som, že víno je zadarmo.

Podrobnosti môjho zoznámenia s Tomom Dunneom mám preto tak trochu zahmlené. Keď som sa vyžaloval zo svojho trápenia šéfredaktorovi Analogu Benovi Bovovi, povedal mi: „Viem, s kým by si sa mal stretnúť.“ A nasmeroval ma na Toma, ktorého spisovatelia toľko neobliehali, pretože v St. Martin’s vtedy vedeckú fantastiku pre dospelých nevydávali. Ben, v ktorého časopise vtedy moja kniha vychádzala na pokračovanie, ju začal Tomovi ospevovať. Zrejme tým zabrnkal na strunu jeho protivojnového zmýšľania, lebo súhlasil, že sa na ňu pozrie.

Prijal ju nezvyčajne rýchlo, a tým sa začal náš úzky a vzájomne obohacujúci literárny vzťah. Tom bol veľmi precízny redaktor a vždy, keď som z Iowy prišiel do mesta, bol skvelým partnerom do voza aj do koča.

Tá sychravá noc v Algonquine mi teda zmenila život. Keby Tom Dunne nemal odvahu a predvídavosť a nevydal tú „nepublikovateľnú“ knihu, zrejme by som sa vrátil k matematike a skončil ako nudný učiteľ. Vďaka, Tom!

Joe Haldeman

Cambridge, Massachusetts

jún 2008

VOJAK
MANDELLA

JEDEN

„Dnes večer si ukážeme osem tichých spôsobov zabitia človeka.“ Ústa, ktoré to vyslovili, patrili seržantovi sotva o päť rokov staršiemu odo mňa. Ten mohol niekedy niekoho v boji zabiť, a je jedno, či potichu alebo inak, jedine ako nemluvňa.

Keďže ja som poznal už osemdesiat spôsobov zabitia, hoci väčšinu z nich poriadne hlučných, narovnal som sa na stoličke, nasadil výraz zdvorilej pozornosti a s otvorenými očami zadriemal. Väčšina ostatných tiež. Už sme vedeli, že po večeri nás nezaťažujú ničím dôležitým.

Prebralo ma však bzučanie premietačky, takže krátky inštruktážny film o „ôsmich tichých spôsoboch“ som musel pretrpieť až do konca. Niektorí z tých hercov boli zrejme po výplachu mozgu, pretože ich naozaj zabili.

Po skončení filmu zdvihlo ruku dievča v prvom rade. Seržant na ňu kývol a ona sa postavila do ukážkového pohovu. Nevyzerala zle, ale mala hrubý krk a široké plecia. Takí sme však po pár mesiacoch v plnej poľnej boli všetci.

„Pane,“ – až do skončenia výcviku sme museli seržantov oslovovať „pane“ – „väčšina z tých spôsobov vyzerala dosť... smiešne.“

„Napríklad?“

„Vrazenie poľnej lopatky do obličiek. V akej situácii by sme mohli mať iba lopatku, a nie strelnú zbraň alebo nôž? A prečo by sme ho ňou jednoducho nemohli ovaliť po hlave?“

„Mohol by mať prilbu,“ odpovedal jej celkom rozumne.

„Okrem toho Taurania zrejme ani nemajú obličky!“

Pokrčil plecami. „Je to možné.“ Písal sa rok 1997 a živého Taurana zatiaľ ešte nikto nevidel; ani z neho nenašiel nič väčšie ako spálený chromozóm. „Ale chemické zloženie ich tiel je podobné nášmu, takže musíme predpokladať, že ide o podobne zložité bytosti. Určite majú nejaké slabiny, zraniteľné miesta. A vy ich musíte nájsť.

Je to veľmi dôležité.“ Zapichol prst do plátna. „Týchto osem trestancov to schytalo kvôli vám, aby ste zistili, ako zabiť Tauranov, a mohli to urobiť bez ohľadu na to, či použijete megawattový laser alebo pilník na nechty.“

Dievčina sa posadila, ale zjavne ju nepresvedčil.

„Ešte nejaké otázky?“ Nikto ďalší sa už neprihlásil.

„Dobre. Pó-zor!“ Keď sme tackavo vyskočili na nohy, s očakávaním sa na nás pozrel.

„Bozajte nás, pane,“ unavene zaznela známa zborová odpoveď.

„Hlasnejšie!“

„BOZAJTE NÁS, PANE!“ Jeden z menej vydarených nástrojov na pozdvihnutie morálky v armáde.

„To je už lepšie. Nezabudnite na zajtrajší ranný výcvik. Budíček o 0330, prvá formácia 0400. Každý, koho nachytám chrápať po 0340, má u mňa čiarku. Rozchod.“

Zapol som si kombinézu a prebrodil sa snehom do salónika na šálku sóje a pár šlukov džointa. Vždy mi stačilo iba päť či šesť hodín spánku a toto bola jediná chvíľa, keď som mohol byť aspoň nakrátko sám sebou, a nie súčasťou armádneho súkolia. Pár minút som si čítal faxové správy. V sektore Aldebaran to schytala ďalšia loď. Bolo to pred štyrmi rokmi. Vyslali tam odvetnú flotilu, tá sa tam však dostane až o ďalšie štyri roky a dovtedy budú mať Taurania všetky portálové planéty nepriedušne uzavreté.

Na ubikáciách už všetci zalomili a hlavné svetlá boli zhasnuté. Odkedy sme sa vrátili z dvojtýždňového výcviku na Mesiaci, celá rota bola ako bez života. Veci som si hodil do skrinky, prebehol po rozpise a zistil, že mám pričňu 31. Dopekla, rovno pod ohrievačom.

Čo najtichšie, aby som nezobudil osobu spiacu vedľa mňa, som odhrnul záves. Nevidel som, kto to je, ale bolo mi to fuk. Vkĺzol som pod prikrývku.

„Ideš neskoro, Mandella,“ začul som rozospatý hlas. Patril Rogersovej.

„Prepáč, že som ťa zobudil,“ zašepkal som.

„Neva.“ Zboku sa ku mne privinula a objala ma. Bola teplučká a príjemne mäkká.

Potľapkal som ju po boku dúfajúc, že to na ňu zapôsobí kamarátsky. „Dobrú, Rogersová.“

„Brú, ty žrebec.“ Potľapkanie mi opätovala o poznanie jednoznačnejšie.

Prečo vždy, keď je človek pripravený, dostane unavenú, a keď je vyšťavený, nadržanú? Poddal som sa osudu.

DVA

„Tak fajn, poďme, pohyb! Nosiči! Zdvihnite rite, ideme na to!“

Okolo polnoci dorazil teplý front a sneh sa premenil na čľapkanicu. Permaplastový nosník vážil 220 kilogramov a manipulovalo sa s ním nachuja, aj keď nebol celý zľadovatený. Ten plastový trám sme skrehnutými končekmi prstov držali štyria, dvaja na každom konci. Mojou partnerkou bola Rogersová.

„Bacha!“ zrúkol chlapík za mnou, čo znamenalo, že sa mu nosník vyšmykuje z rúk. Z ocele síce nebol, ale nohu by zlomil. Všetci sme ho pustili a odskočili. Oprskala nás blatistá brečka.

„Doriti, Petrov,“ uľavila si Rogersová, „čo si sa neprihlásil k Červenému krížu? Až také kurevsky ťažké to zas nie je.“ Väčšina žien sa vyjadrovala kultivovanejšie, ale Rogersová sa s tým nekašľala.

„Tak fajn, nosiči pohyb, kurva! Epoxidári! Popožeňte ich!“

Pribehli dvaja epoxidári a začali mávať vedrami. „Švihaj, Mandella, mrznú mi gule.“

„Aj mne,“ pritakala ženská časť skupiny skôr pocitovo než logicky.

„Raz, dva a hore!“ Konečne sa nám ho podarilo zdvihnúť a dopotácať sa s ním k mostu. Bol hotový asi z troch štvrtín a vyzeralo to, že druhá čata nás porazí. Aj by mi to bolo fuk, lenže čata, ktorá dostavia svoj most ako prvá, domov poletí. Na nás ostatných čakalo šesť kilometrov pochodu v blate, takže si pred večerou vôbec neoddýchneme.

Dovliekli sme nosník na miesto, s kovovým zarinčaním ho pustili a upevnili statickými svorkami k pilierom. Epoxidárka naň začala kydať lepidlo ešte skôr, ako sme ho stihli zaistiť. Jej partner čakal na nosiča na druhej strane. Podlahári postávali na začiatku mosta a nad hlavou si ako dáždnik držali kus ľahkého, napnutého permaplastu. Boli suchučkí a čistučkí. Nahlas som zauvažoval, čím si to zaslúžili, a Rogersová navrhla pár farbistých, i keď nepravdepodobných možností.

Išli sme po ďalší nosník, keď vtom rotmajster (menom Dougelstein, my sme ho však volali „Takfajn“) zapískal na píšťalku a zareval: „Tak fajn, bažanti, desať minút prestávka. Kto má čo, môže huliť.“ Siahol si do vrecka a zapol nám ohrievanie kombinéz.

S Rogersovou sme sa posadili na náš koniec nosníka a ja som si vytiahol tabatierku s trávou. Džointov som mal síce dosť, ale mali sme rozkaz fajčiť ich až po večeri, a z tabaku mi zostal len pár centimetrový konček cigary. Zapálil som si ho o bok tabatierky; po pár šlukoch bol celkom znesiteľný. Rogersová si zo solidarity potiahla tiež, ale s úškľabkom mi ho vrátila.

„Bol si ešte v škole, keď ťa odviedli?“ spýtala sa.

„Hej. Práve som dostal diplom z fyziky. Chcel som si ešte urobiť pedagogické minimum, aby som mohol učiť.“

Rozvážne prikývla. „Ja som študovala biológiu...“

„Jasné.“ Uhol som sa spŕške snehovej brečky. „V ktorom si bola ročníku?“

„V šiestom, na špecializácii po bakalárskom.“ Šuchla čiž- mou po zemi a vyryla do blata a čľapkanice brázdu, ktorá mala konzistenciu primrznutého mliečneho koktailu. „Prečo sa to, kurva, muselo stať?“

Mykol som plecom. Nepýtala sa preto, že by očakávala odpoveď, a už vôbec nie takú, akú nám tlačili do hláv PS OSN. Že sme intelektuálna a fyzická elita planéty, ktorá vyráža chrániť ľudstvo pred tauranskou hrozbou. Veľké sójové hovno. Celé to bol len jeden grandiózny experiment. Chceli zistiť, či dokážeme vyprovokovať Tauranov k pozemnému boju.

Takfajn odpískal koniec prestávky o dve minúty skôr, ako mal, ale s Rogersovou a ďalšími dvomi nosičmi sme si mohli ešte minútu posedieť, kým epoxidári a podlahári dokončili inštaláciu nášho nosníka. Vo vypnutých oblekoch nám rýchlo zase začala byť zima, ale už zo zásady sme zostali nečinní.

Tréning v mraze v skutočnosti nemal vôbec žiadny zmysel, bol to len produkt typicky zelenej logiky. Iste, tam, kam nás posielali, mala byť zima, ale nie ako na ľade či v snehu. Portálová planéta si už zo svojej podstaty neustále udržiava teplotu o jeden či dva stupne nad absolútnou nulou – keďže kolapsary pohlcujú svetlo – a keby sme nejaký chlad pocítili, už by nám to mohlo byť jedno, lebo v tej sekunde by sme boli mŕtvi.

Pred dvanástimi rokmi, keď som mal desať, objavili kolapsarový skok. Stačí na kolapsar vrhnúť predmet dostatočnou rýchlosťou a vynorí sa v inej časti galaxie. Netrvalo dlho a dokázali aj vypočítať, kde sa objaví: pohybuje sa po rovnakej „priamke“ (v Einsteinovej geometrii, samozrejme), po ktorej by letel, keby mu kolapsar nestál v ceste – až kým sa nedostane do poľa iného kolapsaru, pri ktorom sa znovu vynorí, odmršťovaný rovnakou rýchlosťou, akou sa blížil k pôvodnému kolapsaru. Čas cesty medzi dvoma kolapsarmi... presne nula.

Koniec ukážky