Obsah

VZPOURA MLOKŮ

JAK HÝČKALI PITOMCE NA VÝCHODĚ…

SPOLUŽÁCI PO PADESÁTI LETECH

Vysněné zboží ze států socialistického tábora

„Soudruzi vědci…“

Čurila Plenkovič

A. K. a B. K., vyslanci dělnické třídy

Návrat stínů minulosti

Hněv ze sochy s pinďourem

My, zrádci a emigranti

A jednou to skončilo…

…a na Západě

OBRÁZKY Z AMERIKY

„Tak co to bude, zlatíčko?“

V největším pavilonu v zoo

V pásmu beznaděje

„Aj hejt emeriken politigz…“

Obrplebejec se činí

„Tak… Koho jsem ještě dnes nestihl urazit?“

KDO JE VLASTNĚ PITOMEC?

MOJI NEMILÍ PITOMCI

„Koukej, sovětský vrabec“

„Přece jim to pivo nenecháme!“

„Víš, proč jsem tak zdravej?“

Holt Slovan všude bratry má

ZAJATCI DUNNING-KRUGERA

Pitomec v kostce

Je to marné, je to marné, je to marné

MOJI VĚČNĚ NAČUŘENÍ HEJTŘI

„Vypadni, nebo tě zastřelím“

Bitky pod Očima

A nyní názorná ukázka

O pitomcích v Bibli

Starobylé hráze proti pitomcům

Čím méně pitomců u kormidla, tím je to prospěšnější pro společnost

Vzpoura davů

Davový jedinec, kdo to je?

Z NÁRODŮ AČ JSME RŮZNÝCH…

На ту свату Катeрину, в катeринску неделю

Shrnutí v bodech

Marx se vynořil za nových okolností

Dvě nekompatibilní větve lidstva

Kudy ven?

Pitomec u moci je ohrožením lidí

Svinským krokem do minulosti

ŽIVOT JAKO POTRAVNÍ ŘETĚZEC

Kam dokráčela země, jež vsadila na pitomce

„Když já neodkrouhnu jeho, odkrouhne on mě!“

Cvrček malý

Jsou pitomci schopni nebýt pitomci?

Jsme ještě v demokracii?

Co s tím teď můžeme udělat?

MOJI MILÍ KAMARÁDI

Viktor

Parta

Co tomu všemu říkali géniové

LOUČÍME SE PÍSNIČKOU

DOBA PITOMCŮ

Copyright © Alexandr Mitrofanov

České vydání © Bourdon, 2026

Návrh obálky © Jiří Slíva

ISBN tištěné knihy: 978-80-7611-455-5

ISBN e-knihy: 978-80-7611-460-9 (epub)

ISBN e-knihy: 978-80-7611-462-3 (mobi)

ISBN e-knihy: 978-80-7611-461-6 (pdf)

Vzpoura mloků

Moderní společnosti jsou beznadějně rozděleny na lidi schopné kritického myšlení, kteří nahlížejí věci v širším kontextu, a na lidi, které lze označit za „pitomce“, argumentuje ve svém eseji publicista Alexandr Mitrofanov.

Označíte-li někoho za pitomce, může to leckdo považovat za urážku. Mitrofanov ale používá označení pitomec jako sociální kategorii svého druhu, kterou definuje – i s pomocí umělé inteligence. Ta jako „pitomce“ označuje lidi, kteří se – na rozdíl od hlupáků (jimž prostě „není dáno“) – chovají nesmyslně, zmateně nebo otravně, často kvůli vlastní ignoranci nebo nepozornosti. Ač mají k dispozici všechny informace potřebné k rozumnému úsudku, přesto jednají v rozporu s logikou, etikou a vlastním zájmem, a ještě jsou na to hrdí.

Pitomec je verzí „davového člověka“, a Mitrofanov si tudíž detailnější definici vypůjčuje z díla Vzpoura davů Ortegy y Gasseta. Davového člověka obecně definuje jako někoho, kdo je:

• spokojen se svou průměrností

• odmítá vnitřní sebekázeň

• bere civilizaci jako samozřejmost

• vyžaduje práva bez povinností

• odmítá autoritu a výjimečnost

• nahrazuje argumenty silou počtu

• postrádá životní projekt

Davový člověk vyznačující se „pitomostí“ existoval vždy, ale v různých etapách lidských dějin neměl vždy přístup k politickému rozhodování. Moderní demokracie mu takový přístup daly v podobě rovného volebního práva, a také mu otevřely dveře k podílu na politické moci. Navíc v posledních dvou dekádách vznikly sociální sítě, které otevřely cestu do veřejného prostoru i těm, kdo racionální diskurz, s nímž stojí a padá demokracie, nechtěně nebo úmyslně ničí.

Podíl lidí, kteří racionálního diskurzu zasazeného do širšího kontextu nejsou schopní, byl v lidských společnostech vždy spíše většinový, ale ještě v poměrně nedávné minulosti bylo třeba k výkonu politické moci vystoupat skrze síta nastavená tak, že v čele demokratických společností přece jen stáli vzdělanější lidé, anebo lidé, kteří uspěli nejprve mimo politiku. Tedy lidé patřící k takzvaným elitám. V moderních masových demokraciích se ale toto „síto“ stalo děravějším.

V posledních dvaceti letech začala ve velkém rašit populistická hnutí, která si přímo zakládají na tom, že jsou anti-elitářská a reprezentují údajný „lid“. V praxi to znamená, že reprezentují převážně lidi „davu“, kteří se chtějí ve stále komplexnějších společnostech, ohrožovaných navíc nejrůznějšími výzvami prudké globalizace, nechat bez většího přemýšlení vést a mít „jistoty“, přičemž postrádají kritické myšlení a vědomí širšího kontextu.

Vlády populistů, slibujících jednoduchá řešení, nyní ohrožují liberální demokracii ve všech západních zemích, což jen svědčí o většinové nepoučitelnosti, protože nejde o nový jev. Tyranie pitomců západní civilizace zažila už v minulém století v podobě diktatur proletariátu či mas zfanatizovaných myšlenkami rasové nadřazenosti.

Ortega y Gasset nebyl jediným, kdo před nebezpečím „vzpoury“ davů varoval. To, jak masový, zdánlivě „civilizovaný“ člověk může snadno podlehnout svodům populistů a jiných vůdců, popsal ve svém románu Očarování kupříkladu Hermann Broch. Anebo Thomas Mann v novele Mario a kouzelník. Či filozof a spisovatel Elias Canetti v knize Masa a moc. Nebo třeba Fazyl Iskander v bajce Králíci a hroznýši, kterou Mitrofanov často cituje.

Před různými podobami společností „pitomců“ jasnozřivě varovali i mnozí další: George Orwell, Aldous Huxley, Ray Bradbury. U nás nejvýrazněji Karel Čapek. Není náhoda, že když Mitrofanov ve svých komentářích mluví o „pitomcích“, často pro ně používá jako zaměnitelné označení „mloci“ v narážce na Čapkův román Válka s mloky.

Pitomost coby mentální palivo monstrózních byrokratických systémů byla námětem pro díla dalších spisovatelů – možná ne náhodou byli mnozí z nich z našeho regionu. Lze zmínit Jaroslava Haška, Franze Kafku, Roberta Musila, Václava Havla nebo Milana Kunderu.

Mitrofanov, narozen jako sovětský občan, přesídlil po sňatku s Češkou do komunistického Československa v roce 1979. Má tak osobní zkušenosti jak se sovětským komunistickým režimem, tak s tím československým. A později s postkomunistickou transformací u nás.

Jeho pozorování jsou ironicky břitká, občas hraničí se sarkasmem. I ti, kdo případně nebudou souhlasit s jeho skeptickými závěry, dozajista ocení jeho suchý humor, s nímž lidi, které považuje za pitomce, pozoruje.

Nabízí barvité postřehy o studentech, s nimiž studoval žurnalistiku v sovětském Rostově na Donu, nebo dojmy z působení v závodním časopise Škody Plzeň. Či vyprávěčské črty z cest do USA – ať už v rámci studijního pobytu, či v doprovodu premiéra Miloše Zemana.

Představuje nám v nich různé druhy „pitomosti“: pitomosti sovětské, pitomosti normalizačního Československa, pitomosti „dobro rozdávajících“ Američanů tonoucích v sebestředné provinčnosti, či pitomosti nových mocných u nás po roce 1989. A po takřka čtyřech desetiletích strávených v roli novináře a publicisty pozorováním a reflektováním vývoje společnosti varuje, že „pitomci“, kteří byli na čas zatlačení do defenzivy, se opět chápou moci.

Vzdělanější část společnosti, která se hlásí k liberální demokracii, se přitom dle něj mýlí, když si myslí, že „pitomců“ je menšina, anebo že se jejich počet zásluhou rostoucí vzdělanosti a výchovou k demokracii zmenšuje. Nesouhlasí s argumenty, že strany, které si na nich vystavěly své programy, jsou u moci jen kvůli selhání či pasivitě demokratické většiny.

K tomu, že se dle něj demokracie před našima očima leckde mění v ochlokracii, tedy vládu lůzy, přispívají sociální sítě, které jsou jako stvořené k tomu, aby pod rouškou „plurality“ dávaly prostor davovosti.

Mitrofanov k tomu opět nabízí vlastní zkušenosti. Coby dlouholetý autor internetových komentářů s názvem Očima Saši Mitrofanova je každý den vystaven útokům a výhrůžkám. Jejich ochutnávka, kterou v eseji nabízí, je téměř jakýmsi samostatným literárním žánrem, který vyjevuje stav „mysli“ davového člověka dneška.

Útoky obsahují škálu argumentačních stereotypů a faulů – od zesměšňování ruského původu autora přes jeho „sovětské“ vzdělání“ až po nepravdivá tvrzení o jeho členství v komunistické straně. Součástí repertoáru útočících pitomců, často šermujících tím, že na rozdíl od lidu údajně odtržených elit si prošli „školou života“, jsou i výhrůžky a povykování o zradě. A obvykle také nedostatky v gramatice a vulgarita.

Dobře jeho argumentaci rozumím. Z komunistického Československa se mi podařilo uprchnout jen necelé dva roky poté, co se do něj Mitrofanov přiženil. Emigroval jsem i proto, že jsem nechtěl prožít život pod vládou „pitomců“ a dusivé průměrnosti. Po návratu z exilu jsem zjistil, že příchod demokratických poměrů nutně nevyústil v konec toho, co jsem si spojoval především s normalizační mentalitou coby projevem patologického zahnívání komunistického režimu.

Použiju-li Mitrofanovovu terminologii, „pitomci“ nikam nezmizeli. Ustrašenou stádnost, která se tak dobře doplňovala s obecnou tupostí komunistického režimu, vyměnili ve svobodných poměrech za možnost nutit bez nebezpečí postihu své „hodnoty“ jiným – stále více i s pomocí rodících se sociálních sítí a dalších komunikačních nástrojů svobodné společnosti.

V prvních letech po pádu komunistického režimu ještě platilo, že byli v defenzivě, protože nové elity měly přece jen jistou legitimitu. A to buď kvůli disidentské minulosti, anebo kvůli úkolům, které před společností procházející bezprecedentní transformací stály. Jenže se postupně osmělovali. Z e-mailů na téma „komu sloužíš, kdo tě platí, či táhni zpět“ bych mohl i já sestavit pěknou knížečku.

Mitrofanov to vystihuje přesně: To, co bylo dříve lokální záležitostí, hospodskými řečmi nebo obsahem schůzek v uzavřeném prostoru, se s příchodem internetu stalo náhradní realitou, jejíž přednost v porovnání se skutečností je pro zmíněné jedince nesporná. Sociální sítě s jejich velkým společenským záběrem jim zároveň poskytují širokou arénu srovnávání, a tím pádem i budování mindráků a nenávisti. Mitrofanov upozorňuje, že mnozí tito jedinci jsou přesvědčeni, že svět lze změnit k jejich obrazu pouze násilím a vyhubením „lepšolidí“.

Nemá přílišný smysl s nimi polemizovat nebo na jejich útoky odpovídat. Tak zní další důležité téma Mitrofanovova eseje. Odmítá argumentaci, že polarizace v současných společnostech je zejména chybou „elit“, které se prý chovají povýšeně, když „lidu“ nenaslouchají. Pitomost je dle něj téměř nereformovatelný stav mysli. Diskutovat s takovými lidmi dle něj bohužel žádný velký smysl nedává, ačkoliv si nemálo „osvícenějších“ lidí myslí, že s druhou částí rozdělené společnosti je nutné diskutovat, a tím ji změnit k „lepšímu“.

Mitrofanov vidí jako „osvícenskou iluzi“, že davového člověka lze ze stavu „pitomosti“ postupně vysvobodit vzděláním. Ačkoliv totiž formální vzdělanost části populace roste, týká se to zejména vědy a techniky. Už proto, že je zapotřebí pořád většího počtu lidí, kteří by obsluhovali stále složitější zařízení anebo rozuměli alespoň základním poznatkům technovědy.

Obecně ale, píše Mitrofanov, chování, hodnoty a prosazovaný styl života zůstává pro velký počet lidí stejný, jako tomu bylo na společenském dně, kde pobývali jejich předkové v mnoha generacích. A to navzdory skutečnosti, že ve srovnání s předky dnes žijí v podstatě blahobytný a bezpečný život. A že většina z nich dnes v západních společnostech už nenáleží k industriálnímu proletariátu nebo zemědělcům, ale jsou příslušníky středních tříd.

V českých poměrech je situace o to složitější, že jsme zemí vyrostlou z tradic plebejství. Ač často slyšíme, že české plebejství je vlastně vnitřně svobodné, protože není svázáno přílišnou úctou k hierarchiím a moci, málo se upozorňuje na jeho druhou tvář, kterou je „lokajství“.

Právě tato lokajská tvář českého plebejství je možnou odpovědí na otázku, proč se většina lidí u nás sžila s normalizačním režimem lépe, než se s pozdně komunistickým režimem sžili třeba Poláci. A proč i nyní – v zemi relativně blahobytné – tolik lidí volí populistické lídry, kteří nabízejí především vládu pevné ruky.

Mitrofanov přiznává, že navzdory častým dotazům svých čtenářů, jak z toho ven, nemá odpovědi. Lidstvo se dle něj stále více rozděluje do dvou nekompatibilních větví, které spolu nedokážou komunikovat.

Ti, kdo chtějí vývoj moderních společností vidět optimističtěji, nejspíš budou polemizovat právě s tímto jeho argumentem. Budou jeho vidění světa odmítat jako příliš statické a fatalistické. Opravdu není lidstvo schopné postupného vývoje k lepšímu – třeba s pomocí větší obecné vzdělanosti a schopnosti učit se z minulých chyb?

Není ale lehké utkat se úspěšně s výše zmíněným Mitrofanovovým argumentem, že i když je moderní davový člověk vskutku obecně vzdělanější než v minulosti, týká se to zejména techniky a vědy, zatímco míra jeho schopnosti myslet kriticky, v širším kontextu, zůstává víceméně stejná. Intenzivní přísun informací, kterému je moderní člověk vystaven, totiž, zdá se, kupodivu výrazně nezmenšuje stádnost velkých částí moderních masových společností. Masová média je nevedou primárně k formování vlastních kritických postojů a závěrů, ale snaží se je, jak varoval Neil Postman, „ubavit k smrti“.

Když už se mi dostalo cti napsat tuto předmluvu, dodám, že ač je pohled Alexandra Mitrofanova pesimistický (on by řekl „realistický“), lze si položit i otázky, které mohou bohužel vést k ještě chmurnějším závěrům.

Jedna z takových otázek zní, zda masový člověk moderní doby, který postrádá schopnost kritického myšlení, není zároveň jakýmsi pasivním, nevědomým palivem rozvoje technologií, které mají potenciál lidstvo zničit. Vždyť navzdory veškerému pokroku i rostoucímu blahobytu se zdá, že většinu moderních společností tvoří lidé se zhruba stejným osobnostním vybavením jako před tisíci let.

Technologie, které by nás mohly převážně osvobozovat, kdybychom je využívali odpovědně, či, jak varoval Martin Heidegger, jako „prostředek k cíli, nikoliv jako způsob bytí“, tak v přímém přenosu ničí planetu, na jejímž stavu závisí naše existence. Lidé s mentálním vybavením předků z dob před tisíci let dnes ovládají technologie schopné zničit celé lidstvo.

Anebo, řečeno opět s Heideggerem, jsou ovládáni technologiemi, které nemají už dávno pod kontrolou. Obrazně řečeno, lidstvo vytvořilo Golema, ale ztratilo k němu šém.

Jako nejriskantnější se jeví nekontrolovaný rozvoj umělé inteligence. To, že bez větší obezřetnosti vytváříme super-inteligentní stroje, které nás mohou zničit, pokud jim – třeba nechtěně – dáme vlastní vědomí a schopnost, aby se samy programovaly, je samo o sobě projevem neobyčejné pitomosti. Bez odpovědné politiky, kritického myšlení a vědomostí z dnes podceňovaných humanitních oborů se AI stává zásadním nebezpečím.

Lidé, jako je Elon Musk, jsou na jedné straně géniové technovědy a byznysu, zároveň jsou to často bezohlední, asociální „pitomci“, a přesně tak ilustrují to, o čem mluví Mitrofanov. Jsou nejen agenty rozvoje nových, zdánlivě lidstvu prospěšných technologií, ale také mluvčími antidemokratických tendencí, o kterých se v politologii začalo mluvit jako o technofašismu.

Jsou předvojem světa, v němž možná lidstvo, aniž by to aktivně chtělo, připravuje postupně s pomocí tupého samopohybu jím stvořené industriální civilizace cosi jako evoluční skok s následky, které pro něj nemusejí skončit dobře. Tento skok může v konečných důsledcích udělat v ne tak vzdálené budoucnosti i z dnešních bojů mezi „osvícenými“ a „pitomci“, které popisuje Mitrofanov, jen konečnou epizodu ve vývoji živočišného druhu, který zničila nadvláda „pitomosti“ a agresivity nad rozumnou schopností si vládnout a navzájem se domluvit.

Jiří Pehe, jaro 2026

Motto: Přišli jsme o světonázor, nahradila nám ho ironie.

Jevgenij Petrov o spolupráci s Iljou Ilfem

Proč pořád tahle beznadějná nuda…?! Pitomce tu hýčkají, pitomce si starostlivě pěstují, pitomce hnojí a šlechtí… Pitomec se tu stal normou – nechybí mnoho, a stane se ideálem, kolem kterého budou doktoři věd plesat rozjásanou besedu. A tisk tu rozjásanou besedu tančí už dnes. Ach, jak jsi báječný, ty náš pitomče! Ach, jak jsi bodrý a dobře živený, pitomče. A jaký jsi, pitomče, optimista, jak jsi moudrý, pitomče, jak vytříbený máš smysl pro humor a jak hravě dokážeš vyluštit křížovku…!

Hlavně si nedělej žádné starosti, pitomče, všechno je tak dobré, tak ohromné, a k dispozici je ti jak věda, tak literatura, aby ti bylo hej, pitomče, a nemusels o ničem přemýšlet… A všelijaké ty neblaze smýšlející skandalisty a skeptiky společnými silami smeteme (s tebou abychom je nesmetli!). Co blázní, proboha? Že by chtěli mít víc než ostatní, či co?

Géniové dostávají do vínku schopnost předvídat. Tato slova vypadají, jako kdyby byla výkřikem zraněné duše moderního člověka pozorujícího dění kolem sebe a směr, kterým se ubírá svět. Přitom jsou stará 63 let. Je to pasáž z knihy Arkadije a Borise Strugackých, která v českém překladu vyšla s názvem Dravci mého století.

Pitomec byl v té době poměrně skromný. A to v obou částech tvrdě rozděleného světa.

Jak hýčkali pitomce NA VÝCHODĚ…

Ve státech tzv. socialistické soustavy jako kdyby neexistoval. Nehodil se do ideologie rozvinutého socialismu, která však byla ve skutečnosti na pitomcích založena a z jejich aktivit profitovala. Situace byla o to složitější, že pitomců bylo z definice nejvíce mezi těmi vrstvami obyvatelstva, které komunisté vyhlásili jako základ svého systému. 

Sice dali dělníkům a rolníkům, tedy kolchozníkům a členům JZD, formální všeobecné vzdělání, ale že by to zvýšilo intelektuální úroveň obdarovaných, to se říci rozhodně nedalo. Ostatně příliš chytré poddané komunisté nepotřebovali, s výjimkou jaderných fyziků a specialistů podobného typu, kteří pro Kreml vyvíjeli a vyráběli jaderné a jiné zbraně.

Navíc se většiny těchto fachidiotů vládnoucí vrstvy obávat nemusely. Sacharovové se mezi nimi sice sem tam vyskytli, ale šlo o tak nepatrné množství, že tento výskyt byl bezvýznamný v porovnání s masou privilegovaných expertů věrně sloužících sovětské vědě výměnou za hmotné podmínky, o kterých nemohly široké lidové masy ani snít, protože si nedokázaly představit, že někdo může mít dostupné potraviny za dotované ceny. Standardem přece byl všeobecný nedostatek všeho na pozadí sloganu: Sovětské, to je príma!

Pitomec nemohl být v tzv. socialistických zemích ostrakizován také proto, že tvořil značnou část vládců včetně těch nejvyšších. Každý pamětník snadno vyloví z paměti postavičky známých, spolupracovníků nebo šéfů, jejichž pitomost byla v té době sezamem otevírajícím dveře k funkcím, penězům a moci. Na vrcholu pyramidy se skvěly takové kreatury jako Chruščov, Gomułka, Biľak, Jakeš a látku této životní školy vstřebával pro další použití jejich dědic Babiš. 

K upevnění komunistických pouček paradoxně přispívaly zásady osvícenství, které odmítalo pitomost jako atribut části společnosti. Podle osvícenců v ní neexistovali beznadějní pitomci, nýbrž pouze část společnosti nedostatečně rozvinutá a zotročovaná autoritami. Přechod těchto jedinců do vyšší kategorie měl nastat cestou vzdělání a emancipace za použití rozumu, vědy a svobody.

Tento osvícenský přístup přizpůsobili komunisté svým postulátům a vznikl z toho jeden z pilířů tehdejší společnosti, který nebylo dovoleno zpochybňovat: Základem socialistické společnosti je dělnická třída podporovaná kolchozním rolnictvem, kteréžto oddíly jsou řízeny komunistickou stranou jako praktickým vykonavatelem nejmoudřejší vědy, marxismu-leninismu. Pro potřeby studia a uplatňování marxismu-leninismu posílají dělníci a kolchozníci své nejnadanější syny a dcery do komunistických škol, po jejichž absolvování vyrážejí tito příslušníci socialistické inteligence plnit úkoly strany a vlády.

Inteligence přitom byla vedena pouze jako vložka, nikoli jako samostatná třída. Jinak řečeno, i ten nejblbější dělník měl teoreticky vyšší společenské postavení než nejzasloužilejší profesor. V pozdní etapě tzv. socialismu už to neplatilo absolutně. Výjimku tvořila tzv. stranická půda, tedy prostředí komunistické partaje, v němž vzdělání a intelekt musely podlehnout správnému třídnímu původu.