Zachránci Hvězdíku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Miriam Blahová, Julie Blahová

Zachránci Hvězdíku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Miriam Blahová, Julie Blahová, 2026

Illustrations © Olga Václavková, 2026

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-00-08243-1

ISBN e-knihy 978-80-00-08244-8 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-00-08245-5 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-08246-2 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

Pro všechny malé i velké dobrodruhy,

kteří se nebojí vydat na cestu

za záchranou lesa Hvězdík

Bouřka

Panovala černočerná tma. Ani hvězdy na nebi nezářily. Vše působilo tajemně. Především les, který ožíval nočním životem.

Na větvi mohutného stoletého dubu seděla sova Eva. Občas zahoukala, jinak tiše sledovala, co se v lese děje. Její obrovské žluté oči a uši pod načechraným peřím zachytily i ten nejmenší pohyb. Suché větvičky praskaly a listí šustilo pod tlapkami zdejších obyvatel. Veverky jako tmavé stíny hopsaly v korunách stromů a nad nimi poletovali netopýři.

Zničehonic se z mraků spustil liják. Nebe bylo temné, ale mraky nadýchané jako cukrová vata. Přesto kapky pleskaly o listí a foukal silný vítr. Blesky protínaly oblohu a hromy burácely. Bouřka sílila.

Jeden blesk zazářil a udeřil do skály za lesem. Silně a tak hlasitě, že se i krtci pod zemí polekali. Pevná a vysoká skála to nevydržela. Začala praskat. Vytvořila se v ní trhlina tenká jako provázek, táhla se od vrcholku k zemi a vytékala z ní voda. Zatím jen malý, přesto nebezpečný pramínek. Proudil do tůňky a odtamtud potůčkem do lesa. I kdyby déšť ustal, hrozilo, že voda les za pár dnů zaplaví.

To se nesmělo stát! Sova Eva si nebezpečí uvědomila hned, jakmile utichly hromy. Bouřka netrvala dlouho. Nebýt katastrofy se skálou, ráno by si na ni nikdo ani nevzpomněl. Ale pramen ze skály vytékal a zpráva o něm se šířila od jednoho zvířátka ke druhému.

„To je hrozné!“ naříkala liška a běžela za sousedem jezevcem. „Už jsi slyšel, co se stalo v lese?“

Nedaleko od nich to probírali i zajíci. V houfu pádili přes kapradí a překřikovali se: „Utíkej, kdo můžeš! Brzy to tu zaplaví voda!“

Nikdo nemohl spát. Všichni vylézali z domečků a přemýšleli, jak se co nejrychleji dostat přes velký a nebezpečný les. Prasklinu ve skále bylo potřeba zalepit.

Naštěstí existovalo řešení. A ten, kdo ho znal, se právě probudil.

Na vrásčité kůře stoletého dubu se objevily dvě zelenomodré oči. Byly obrovské a připomínaly vodní vír. Naštěstí zblízka každý rozpoznal, že jsou vlídné a ukrývají v sobě moudrost celého světa. Z hlíny se vynořily kořeny místo nohou a z nejpevnějších větví se staly ruce. Koruna bohatě porostlá zeleným listím se podobala vlasům.

Stoletý dub Stromoděj, ochránce lesa Hvězdík, byl připravený pomoct.

Výprava

Sova Eva vypadala, jako by zapomněla dýchat. Koukala na větev pod sebou a nemohla uvěřit tomu, že se dřevo právě proměnilo v ruku. Slyšela o Stromodějovi z vyprávění, ale nikdy ho neviděla procitnout. Spal tvrdě a ožíval zřídkakdy. Naposledy prý před padesáti lety, když Hvězdík zachvátil požár.

To se mi snad zdá, pomyslela si Eva. Ale každý přece ví, že sovy v noci nespí. Se zaujetím dub sledovala a obdivovala ho. Vypadal vznešeně.

Stromoděj se rozhlédl. Protáhl své ztuhlé tělo a jednou z menších větví, kterou používal místo prstů, ukázal na moudrou společnici. Nemusel ani promluvit. Rozuměla mu. Vybízel ji, ať se k němu přidá na dlouhou a nebezpečnou výpravu. Aby se dostali ke skále, museli překonat bažiny, minout pavoučí jeskyni a medvědí brloh. Nebude to vůbec snadné.

Ale s něčím takovým Eva počítala. Byla rádkyní a soudkyní lesa. Všichni ji tady poslouchali a měli za vzor. Kdo jiný by se měl ke Stromodějovi připojit?

Vzlétla do vzduchu a zamířila do okolí svolat poradu. Hledala mezi zvířátky ta nejstatečnější.

„Hú, hú,“ zahoukala na pozdrav, když se všichni shromáždili na mýtině. Vytvořili kolem Stromoděje půlkruh a nikdo ani nemukl. Pozorovali sovu, jak sedí dubu na rameni, osvětlená měsíčním světlem. Vypadala jako zpěvačka na pódiu. „Kdo má odvahu a vydá se s námi na nebezpečnou cestu ke skále?“ zeptala se.

Zvířátka mlčela. Klopila oči k trávě a špitala si mezi sebou. Měla strach.

„Potřebujeme vaši pomoc,“ naléhala Eva. „Sami to nezvládneme, hú, hú.“

Najednou se z lesního podrostu vyškrábala veverka Eliška. Byla sice malá a drobná, ale měla rychlé a hbité nožky. Přesně takové na cestě plné výzev přijdou vhod.

„Ó, děkuji ti, Eliško,“ mávla Eva křídly a uklonila se. Tím jí ukázala, jak moc si její odvahy váží. „Kdo bude další? Kdo nám pomůže les zachránit?“

Nastalo ticho. Zdálo se, že prastarý dub Stromoděj, moudrá sova Eva a odvážná veverka Eliška zůstanou jen ve třech.