Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Jack Campbell v nakladatelství

ZTRACENÁ FLOTILA

Neochvějný

Smělý

Odvážný

Chrabrý

Neúprosný

Vítězný

ZA HRANICÍ

Bitevník

Ochránce

Tanečník

Dvojník

Leviatan

ZTRACENÁ FLOTILA GENESIS

Předvoj

Vzestup*

Triumfální*

* Připravujeme

Copyright © 2017 by John G. Hemry

Translation © Jiří Matyskiewicz

Cover illustration © Tom Edwards

ISBN epub 978-80-7594-604-1

ISBN mobi 978-80-7594-605-8

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Plukovníkovi Garymu S. Bakerovi, USAF, veteránovi vietnamské a studené války, navigátorovi/bombometčíkovi B-47, AC-47, „Magickému drakovi“, pilotovi/poradci VNAF a porodní bábě C-5 (včetně toho, že byl pátým pilotem, který se kvalifikoval na doplňování paliva za letu, a velel 56. vojenské přepravní eskadře C-5 v AFB Altus).

S., jako vždy.

PODĚKOVÁNÍ

Svému agentovi Joshuovi Bilmesovi vděčím za inspirující návrhy a asistenci a své editorce Anne Sowardsové za podporu a redakční práci. Dále děkuji Robertu Chasovi, Carolyn Ives Gilmanové, J. G. (Huck) Huckenpohlerovi, Simche Kuritzky, Michaelovi LaVioletteovi, Aly Parsonsové, Budu Sparhawkovi a Constance A. Warnerové za jejich návrhy, komentáře a doporučení.

KAPITOLA 1

Na vzduchu nové planety bylo vždy něco zvláštního. Možná to byl kyslík, který jste dýchali s vědomím, že nikdy předtím neprošel plícemi jiné lidské bytosti. Chutnal čistě, nově a podivně… vyvolával dojem vzrušení. Ne jako na Zemi, kterou kdysi navštívil, kde každá molekula prošla tam a zpátky nespočetnými lidskými generacemi a kde se neustále donekonečna odehrávaly ty samé staré příběhy na Zemi pošlapané chodidly miliard lidí. Ale toto místo nikdy předtím nepocítilo váhu lidské nohy. Zde stromy nezvyklých tvarů s podivnými listy vytvářely hranici mezi travnatými pláněmi a rozsáhlým lesem a nikdy předtím na ně nedopadl zrak člověka. V porovnání s tímto světem i planety v soustavě Alfar odpovídaly tomu, jak se jim teď říkalo. Stará kolonie.

Slunce nad hlavou nemělo tu správnou velikost pro někoho, kdo byl zvyklý na světlo zahřívající planety kolem hvězdy Alfar, a bylo oranžovější, nicméně bylo ve správné vzdálenosti, aby mohl člověk v tuto roční dobu a v této zeměpisné šířce pohodlně chodit venku jen v tričku s krátkými rukávy. Vzduch byl dýchatelný a měl v sobě tu špatně popsatelnou čerstvost. Barva rostlin obsahovala možná trochu moc modré, ale to nevadilo.

Hejno malých tvorů podobných ptákům vyletělo vzhůru a naplnilo vzduch hlasitým plácáním křídel a vysoce posazeným trylkováním. I zde, jako na každé jiné objevené obyvatelné planetě, se nacházela spousta různých živočichů, ale nic, co by se dalo považovat za inteligentní život. Pokud se v galaxii nacházela nějaká jiná rozumná rasa, stále ještě čekala na objevení daleko za hranicemi prozkoumaného vesmíru.

Robert Geary si klekl a s veselým úšklebkem pohladil trávu. Za sebou slyšel rachocení strojů vyjíždějících z dopravních raketoplánů, které před chvílí sestoupily z oběžné dráhy na povrch. Brzy ty stroje zahájí konstrukci prvních budov města. Nebude to staré město, plné vzpomínek generací lidí a budov, ale něco nového, nezatíženého historií, stále čekajícího na své první události, které vstoupí do dějin.

Nový svět. Nový začátek.

Na rozdíl od Alfaru, staré kolonie, ze které pocházel. V lidských termínech se nová kolonie stávala starou během několika generací. „Takhle se to teď dělá u nás“ rychle zfosilizovalo do společnosti, kde nikdo nesměl vyčnívat a každý musel dodržovat pravidla vyhlášená prvními kolonisty. Protože tak to bylo nejlepší. Brzy nebylo pro společnost představitelné, že by se něco taky mohlo dělat jinak.

A pokud jste si chtěli představovat jiné způsoby? Pokud jste chtěli zkusit něco jiného? Nebo, což bylo z hlediska společnosti mnohem horší, když jste se pokusili změnit současný stav? „Kdo si myslíš, že jsi?“ zeptala se společnost znechuceně.

Myslím si, že jsem Robert Geary. A tohle nehodlám nadále snášet, když můžu odejít na nějaké nové místo s jinými lidmi, někam, kde se dá volně dýchat a kde si můžeme určit svá vlastní pravidla.

„Rob Geary?“

Robovo snění přerušil hlas z jeho komunikátoru. Zamračil se, když si uvědomil, že v hlase slyší obavy. A proč by mu měla volat prezidentka koloniální rady? „Tady. Stalo se něco?“

„Před pěti hodinami dorazila skokovým bodem ze Scathy loď. Jakmile se objevili, poslali nám zprávu, kterou jsme právě přijali.“

„A?“

„Oznamují nám, že je tato soustava pod jejich ,ochranou‘ a že jim dlužíme nájem a poplatky za ochranu.“

„To je nesmysl,“ prohlásil Rob. „Já myslel, že jsme od Úřadu mezihvězdných práv dostali plné vlastnictví nad celou soustavou.“

„Přesně tak, a taky jim to hodláme říct. Ale co když to budou ignorovat?“

„A proč se ptáte mne? Já nejsem ve vládní radě.“

„Protože ta nová loď je válečná. A míří k naší planetě.“

Rob upřel oči nahoru, kde modř denní oblohy skrývala bezpočet hvězd vesmíru. Někde tam nahoře bylo... co vlastně? Válečná loď patřící nějaké jiné nově zřízené kolonii? Soukromá společnost, která chce prodat bezpečnostní služby v nové části galaxie? Pirát, i když to by byla naprosto absurdní představa? „A co rada čeká, že s tím já budu dělat?“

„Potřebujeme radu, Robe Geary. Od někoho, kdo o takových věcech něco ví. A v naší kolonii jste to vy.“

Rob Geary přejel prstem po místě u krku, kde kdysi nosil výložku důstojníka malé flotily soustavy Alfar. Byl si jistý, že tuhle část svého života nadobro opustil.

Ale možná ne. Ať už se ti lidé z válečné lodě považovali za piráty, privatýry nebo součást scathské flotily, rozhodli se hrát velmi pradávnou hru. Lidstvo si s sebou mezi hvězdy a na nové planety přineslo i své staré zlozvyky. A s ohledem na to, jak se Rob vztekal, že není schopný nic změnit a ničeho dosáhnout, nebyl zrovna v pozici, aby mohl žádost o pomoc odmítnout.

Naštěstí se raketoplán zrovna chystal vrátit na oběžnou dráhu ke své mateřské lodi, a tak mohl Rob ušetřit čas, který mohl být velmi cenný.

„Tak co tady máme?“ zeptal se Rob, když vstoupil na můstek. Pradávný osobní a nákladní transportér jménem Wingate, kterému ale všichni říkali Wergl, byl postaven k přepravě lidí a materiálu v rámci jedné sluneční soustavy, pak ale dostal nový skokový motor a najednou se z něj stal starý mezihvězdný transportér. Kromě nově přidaného kontrolního panelu pro skokové motory byl zbytek můstku zaplněný displeji a panely, sloužícími k řízení lodě už mnoho desetiletí... a bylo to na nich znát.

Hlavní displej zmateně blikal, dokud kapitánka, na první pohled stejně stará jako její loď, neudeřila pěstí do kontrolní jednotky na místo s viditelnými stopami mnoha předchozích ran. Když se displej uklidnil, mohl si Rob konečně přečíst informace o lodi, vyžadující od kolonie peníze za ochranu. „To je kutr třídy Bukanýr?“

„Jo,“ odpověděla kapitánka. „Ve starých koloniích je Bukvice k ničemu, ale pořád se hodí na místech, kde ji nemůže nic jiného ohrozit.“

„Netváříte se, že by vám to dělalo starosti,“ řekl jí Rob a nijak se nesnažil skrývat svou podrážděnost.

„Už jste mi zaplatili,“ řekla kapitánka. „A ti chlapi ze Scathy mi problémy dělat nebudou, protože už jsem jim zaplatila licenční poplatek za podnikání v téhle oblasti.“

„Licenční poplatek? Chcete říct, že jste na jejich vydírání přistoupila?“

Kapitánka rozhodila rukama. „Říkejte si tomu, jak chcete. Máte snad lepší nápad? Půjdete tu jejich plechovku rozmlátit holýma rukama?“

Rob se frustrovaně znovu zadíval na displej a pak vztekle odešel hledat členy vládní rady kolonie.

Polovina rady už byla na místě, namačkaná v takzvané rekreační místnosti Werglu, což byla ve skutečnosti jen trochu větší kajuta s několika prastarými displeji rozvěšenými po stěnách. Zbývající členové rady, kteří se už nacházeli na povrchu planety, byli vidět v oknech na jednom z displejů. Když dovnitř vstoupil Rob, hromadná hádka utichla, jak se všichni zadívali na něj. Nešťastně se tvářící prezidentka rady Chisholmová přivítala Roba pokynutím hlavy. „Děkuji vám, že jste přišel tak rychle. Co si o tom myslíte?“

Rob neplýtval časem, aby se zeptal, proč se rada ptá na názor dřívějšího poručíka. Staré kolonie mívaly jen velmi malé vojenské síly, a tak byl jako bývalý důstojník nízké hodnosti služebně nejstarší veterán v první skupině přibližně čtyř tisíc kolonistů, kteří se vydali hledat nový život.

„Mají starý kutr třídy Bukanýr,“ řekl Rob radě. „Dorazil na skokový bod ze Scathy, přibližně pět světelných hodin daleko od planety, kterou právě kolonizujeme. Máme k dispozici pět hodin staré informace, ale v té době mířili na záchytný kurz s námi a není důvod předpokládat, že by vektor měnili. Letí rychlostí nula celá nula pět světelné a nemůžou si dovolit další zrychlení, i kdyby měli nový pohonný systém. Takže sem dorazí přibližně za tři a půl dne.“

„Co nám můžete říct o tom Bukanýrovi? Jak nebezpečný je?“

Rob nejistě rozhodil rukama. „Doma? Vůbec by nebyl nebezpečný. Bukanýři jsou přes sto let staré, pomalé, neobratné a malé lodě. Přezdívá se jim Bukvice. Původně se stavěly pro policejní složky, pro nahánění pašeráků a pro záchranné služby. Všechny staré kolonie své Bukanýry dávno prodaly nebo daly do šrotu, jen proto si mohla nová kolonie jako Scatha vůbec něco takového pořídit, nejspíš velmi lacino. Ale v naší sluneční soustavě je to jediná bojeschopná loď, tudíž je tak nebezpečná, jak potřebuje. Senzory Werglu nejsou v natolik dobrém stavu, aby nám mohly poskytnout nějaké další informace, ale ten Bukanýr bude mít nejspíš standardní výzbroj. Takže jeden odpalovač kartáčových střel a jeden pulzní částicový paprskomet. Obojí jsou to zbraně pro boj zblízka. Musí se dostat až k nám a jejich paprskomet bude nejspíš raná druhá generace, což znamená, že má jen omezenou sílu.“

„Ale co s těmi zbraněmi dokáže?“ zatlačila na něj Chisholmová.

Rob se zamyslel. „Mohli by zničit naše raketoplány, zabránit nám v dalším vysazování lidí a techniky a uvěznit všechny tady na oběžné dráze. Mohli by taky zaměřit tuto loď, navzdory tomu, že jim kapitánka už zaplatila. Zničení Werglu by jim dalo dost práce, ale mohli by se zaměřit na přechodové komory, přístupové poklopy a dok raketoplánů, čímž by nás naprosto ochromili.“

„Pořád jsem vám říkal, že bychom měli investovat do vlastní válečné lodě!“ postěžoval si nahlas radní Kim.

„Nepřiletěli jsme sem bojovat!“ vyštěkla Chisholmová na Kima. „Vyrazili jsme sem hledat svobodu a prostor, kde budeme moci budovat své sny! Snadno se to teď říká, že jsme měli něco udělat, ale když jsme dělali rozpočet pro kolonii, rychle jsme zjistili, že si prostě nemůžeme válečnou loď dovolit, ani něco malého, jako je ten kutr.“

„Nemůžeme si ale dovolit ztrátu raketoplánů ani přistoupit na jejich vydírání a zaplatit jim!“ Kim vztekle zaťukal do svého komunikátoru. „Pokud jim zaplatíme, nebudeme moci dál budovat kolonii.“

„Podle zprávy odeslané z té válečné lodě nám soustava Scatha oznamuje, že potřebujeme jejich ochranu,“ řekl jiný radní. „Neměli bychom o tom zjistit víc, než jejich, ehm... nabídku odmítneme?“

„Nic nám nenabízí,“ prohlásila Chisholmová. „Scatha nám předložila ultimátum. Nepřipadnou mi jako někdo, kdo by nám chtěl pomoci.“

„Co víme o Scathe?“

„Vše, co víme,“ odpověděla Chisholmová, „je jméno, které si pro svou soustavu vybrali. A Scatha je podle všeho jméno staré válečné bohyně. To a fakt, že jejich první interakcí s námi, je vyžadování značné finanční sumy.“

„Musíme se odvolat na starou Zemi!“ naléhal radní Odom. „Až se tam dozví...“

„Dozví se to nejdřív za několik měsíců,“ přerušila ho Chisholmová. „A co udělají pak? Stará Země dala jasně najevo, že ačkoli miluje své děti šířící se do nových kolonií mezi hvězdami, její láska nesahá tak daleko, aby nám pomohli, když se dostaneme do potíží.“

„Stará Země byla během poslední solární války hrozně poškozená,“ zabručel Kim. „Pořád opravují škody. Nemůžeme očekávat, že nám nějak pomůžou. Proto jsem chtěl, abychom si zařídili svou vlastní ochranu!“

„Nemůže něco udělat policie?“ zeptal se radní Odom plačtivě.

„Dvacet chlapů a ženských vybavených nesmrtícími zbraněmi?“ zareagoval Kim otázkou plnou sarkasmu.

„Máme přece nějaké zbraně,“ trval na svém Odom.

„Ruční lovecké zbraně.“ Chisholmová se znovu podívala na Roba. „Co můžeme dělat?“

„Já nevím,“ odpověděl Rob. „V současné skupině kolonistů jsou dva další veteráni, oba členové mužstva flotily Alfaru. Možná o Bukanýru vědí něco, co by nám pomohlo.“

„Vy jste byl důstojník,“ připomněl mu zbytečně Kim. „Určitě víte víc než někdo z mužstva.“

„Jako důstojník jsem znal systémy lodi dost na to, abych věděl, jak je nejlépe použít,“ řekl Rob. „Důstojníci jsou většinou generalisté. Specializace na systémy je doménou mužstva. Zeptám se jich. Ale bez ohledu na to, co mi řeknou, že můžeme udělat, musím vědět, co všechno jsme ochotní udělat.“

Chisholmová se rozhlédla. Většina radních se jí do očí nepodívala. „Vím, jak fungují kriminálníci,“ řekla jim všem. „Vezmou si, kolik jen z nás dokážou dostat, budou se vracet a znovu a znovu nás okrádat. Nechají nám sotva tolik, abychom mohli přežít a připravit pro ně další kořist. Něco takového si nemůžeme dovolit. Potřebuji znát další možnosti, kromě toho, že odmítneme a budeme doufat, že své hrozby nesplní,“ dokončila své prohlášení a znovu se zadívala na Roba.

„Půjdu zjistit, jestli nějaké další možnosti máme,“ odpověděl jí Rob.

Lyn „Ninja“ Meltzerová byla pochopitelně stále na Werglu. A v jejím případě bylo také naprosto pochopitelné, že se nenacházela tam, kde ji lokalizační software lodi ukazoval, i když to byl program, který se teoreticky nedal nabourat. Rob vyťukal její identifikaci do svého komunikátoru a doufal, že jeho zprávu přijme. „Ninjo, kde jsi? Máme tady trochu problém s realitou.“

Odpověď dorazila o chvíli později a ukázala mu její hlavu na vlastní posteli. Ačkoli se Rob setkal s Ninjou jen několikrát, přivítala ho úsměvem. „Hej, poručíku! Fakt problémy s reálnou realitou?“

„Jo. Pauza skončila. Víš něco o starých kutrech Bukanýr?“

„Možná.“

„A co Torres? Myslíš, že je zná?“

Meltzerová se ušklíbla. „Corbin Torres sloužil na Bukvici šest let.“

„Jak to víš?“ zeptal se Rob.

„Je to jediný další veterán flotily v téhle bandě. S kým jiným si můžu vyměňovat staré válečné historky?“ Meltzerová se zadívala na Gearyho. „Prý je v soustavě další loď. Bukvice?“

„Ano. Musíme se sejít, ty, já a Torres, a dát hlavy dohromady.“

„Corbin do toho nepůjde.“

Rob pomalu a dlouze vydechl. „Řekni Corbinovi, že buď se se mnou a tebou setká v klubovně na třetí palubě za deset minut, nebo se za patnáct minut objeví policie a dotáhne ho tam násilím.“

„Nevracíme se do služby, že ne?“ zeptala se Meltzerová. „Protože mně by se to taky nelíbilo.“

„Nikdo nikoho nepovolává do služby. Ale rada a všichni ostatní kolonisté potřebují, abychom ty, já a Torres zkusili vymyslet, jestli s tou Bukvicí dokážeme něco udělat. Až to probereme, nebudu vám bránit, pokud budete Torres nebo ty chtít z další akce vycouvat.“

O čtrnáct minut později, když se Rob chystal zavolat radě, dorazil do klubovny šouravým krokem Torres a ztěžka se posadil vedle Meltzerové. Mezi kolonisty tvořenými převážně omladinou začínající svůj dospělý život a lidmi středního věku, kteří touží po novém začátku, Torres jasně vyčníval. Byl to už starší muž, na jehož tváři byly vidět dlouholeté zkušenosti a zahořklost někoho, komu dlouhý život nepřinesl očekávanou odměnu za všechny odpracované roky.

Rob, který si moc dobře uvědomoval, že nad Torresem nemá žádnou autoritu, se nesnažil mluvit jako poručík. „Víte oba, že máme problém, že ano? A oba zjevně víte o Bukvicích víc než já. Máme nějaké alternativy, které můžeme navrhnout radě? Cokoli jiného než kapitulace a zaplacení za ochranu, jak od nás chtějí?“

Ninja se zamračila. „Pokud neaktualizovali své systémy, nejspíš pořád běží na HEJU.“

Corbin zavrtěl hlavou a neochotně prohlásil: „Pokud své systémy nevyhodili do vakua, pořád jedou na HEJU. Ty plechovky jsou na tom debilním operačním systému postavené. Proto všichni své Bukvice prodali, místo aby se je pokusili zmodernizovat.“

„HEJU,“ prohlásil Rob. „To je ten systém, kam se musí zadávat vstupy pozpátku?“

„Jo,“ potvrdila mu s úsměvem Ninja.

„Ne,“ řekl Torres. „HEJU je navržený tak, aby sis musel celý proces a své cíle důkladně promyslet, než vůbec začneš, a proto se musí velitelská sekvence zadat v reverzním pořadí, pokud chceš, aby správně proběhla.“

„Jak říkám,“ řekla Ninja. „Což znamená, že jejich firewally musí být totálně zastaralé. Pro HEJU nikdy nikdo nic nenapsal už aspoň dvacet let, takže poslední aktualizaci musí mít prastarou.“

„Posádka programuje na HEJU,“ opravil ji Torres znovu. „Musí. Operační systém potřebuje opravy a záplaty. Ale nejspíš v tom nebudou moc dobří, prostě dělají jen to, co pochytili, takže jakékoli aktualizace budou jen to, co bylo nezbytně nutné k funkci.“

„Myslíš si, že je nějaký způsob, jak se o tu Bukvici postarat?“ zeptal se ho Rob.

Torres se odmlčel a zadíval se na Roba, zjevně ve snaze odhadnout, jestli bývalý důstojník svůj respekt k jeho znalostem jen nehraje. „Kdybychom měli cokoli lepšího, a prakticky cokoli by bylo lepší, ta Bukvice by byla odvařená a neudělala by s tím nic. I prastarý torpédoborec Meč by ji rozmetal na kusy, ani by se nezapotil. Ale tahle stará vana,“ zadupal vztekle do paluby Werglu, „je naprosto k ničemu. Copak si kolonie nepřivezla žádné zbraně?“ zeptal se.

Rob zavrtěl hlavou. „Žádné zbraně. Jen ruční.“

„Takže máme čím vyzbrojit výsadek. Aspoň něco.“

„Výsadek?“ rozesmála se Ninja. „Jako ve starém pirátském videu? Přehoupneme se na Bukvici na lanech zakousnutí do svých mečů? A jak je přesvědčíme, aby nám otevřeli přechodovou komoru?“

„Ty to nedokážeš, Ninjo?“ zeptal se jí Rob.

Zamyslela se. „Myslíš, jestli se dokážu nabourat do jejich systémů? Já nevím. Kdybychom měli na palubě něco o HEJU...“

Rob zvedl svůj tablet. „Právě jsem se díval. Máme. V koloniální knihovně.“

„Bomba. Jo, dokážu je nabourat. Jen mi řekni, co chceš.“

„Dokážeš deaktivovat jejich zbraně?“

„Permanentně?“ zamračila se Ninja zamyšleně.

Torres zavrtěl hlavou. „HEJU je zastaralý a pitomý systém, ale dá se záplatovat snadno. To je jeho jediná dobrá vlastnost. Bez ohledu na to, jak moc budeš hackovat systémy zbraní, s trochou času vždycky najdou způsob, jak je zase nahodit.“

Ninja přimhouřila oči a zadívala se na Roba. „Mohla bych jim zašťourat do energetického jádra. Vyvolat přetížení. To by opravdu nestihli přeprogramovat.“

„Přetížení?“ To by problémy s Bukvicí rozhodně vyřešilo. Ale... „Kolik lidí mají na palubě? Podle databáze tvoří standardní posádku dvacet čtyři lidí.“

„Dlouhodobě se dá provozovat s šesti, pokud se nic nerozbije,“ řekl mu Torres. „Ale bojové operace v tak malém počtu budou sakra těžké. Stejně tak tam můžou mít narvaných až čtyřicet lidí. Copak, Ninjo? Nechceš mít tolik lidí na svědomí? Toho se neboj. Jsou to jen opice jako my. Nikdo důležitý.“

„Drž hubu, Corbe,“ odsekla Ninja.

„Nemyslím si, že bychom je měli vyhodit do vzduchu,“ řekl Rob a snažil se přemýšlet z dlouhodobého hlediska. Jedna z věcí, co ho na Alfaru štvala, byl fakt, že všichni upřednostňovali krátkodobá dočasná řešení, pak už to byl problém někoho jiného. „Jako dočasné řešení by to fungovalo. Ale neměli bychom žádnou obranu proti dalšímu predátorovi, který by se stavil na návštěvu. Kdyby se nám ten kutr podařilo obsadit...“

Torres sežehl Roba vzteklým pohledem. „Ať tě to ani nenapadne! V žádném případě mě nedonutíš, abych na tom krámu pracoval!“

„Ani se nesnažím,“ řekl Rob ostře. „Čekal bych ale, že by tě mohla zajímat kariéra soukromého kontraktora, který by pro kolonii tu loď udržoval. Ninjo, dokážeš nabourat systémy na Bukvici tak, aby shodili své štíty a otevřeli přechodovou komoru? Aniž by si toho jejich posádka okamžitě všimla, takže nestihnou tvůj hack přepsat?“

„Jasně,“ odpověděla. „To by mělo jít. Fakt přemýšlíš o výsadku? Máme s sebou vůbec někoho, kdo ví, jak na to? A jen abys věděl, já rozhodně ne.“

Rob se neobtěžoval, aby se zeptal Torrese. „Mám za sebou pár cvičení. To je všechno. Ale přijde mi, že máme jen dvě možnosti. Buď se pokusíme na dálku přetížit ovládání energetického jádra Bukvice a vyhodíme je do vzduchu, nebo se je pokusíme obsadit.“

„Nebo jim zaplatíme,“ řekl Torres.

„Jo. Tři možnosti. Díky,“ řekl Ninje i Torresovi. „Dám vědět radě. Uvidíme, co nám k tomu řeknou.“ Na chvíli se odmlčel. Musel se soustředit a nezapomenout, že Torresovi ani Ninje nemůže dávat rozkazy. „Zůstaňte, prosím, oba někde, kde vás budu moct rychle kontaktovat, kdyby měla rada další otázky.“

Zasedání rady stále ještě probíhalo, když se Rob vrátil, aby jim oznámil své výsledky. Radní se nesnažili skrývat své zklamání nad předloženými možnostmi.

„Musí existovat ještě něco dalšího, co bychom mohli udělat,“ naléhal radní Odom.

„Řekli jste mi, ať se podívám po vojenských možnostech,“ odpověděl Rob a musel se snažit, aby při tom nezvyšoval hlas. „To jsem společně s Lyn Meltzerovou a Corbinem Torresem udělal.“

„Proč nemůže ta vaše programátorka vypnout na té lodi všechno kromě energetického jádra?“ zeptala se prezidentka Chisholmová. „Pak by nás nijak neohrožovali.“

Rob začal mluvit a rukama při tom naznačoval pohyb lodě. „Můžeme to zkusit. Stane se jedna ze dvou věcí. Buď posádka té Bukvice přijde na to, jak své systémy znovu nahodit, opraví škody, které jim Ninja nadělá, a vrátí se na nás. Torres tvrdí, že by toho s dostatkem času měli být schopní. Druhá možnost je, že to opravit nedokážou. Jejich loď nebude brzdit, místo toho zůstane na stejném vektoru a proletí kolem nás do temnoty mezi hvězdy, kde časem zahynou hlady.“

Radní Kim se pohrdavě usmál. „A to není moc humánní řešení, co?“

„Největší sázka na jistotu je říct Ninje, ať se je pokusí vyhodit do vzduchu,“ řekl Rob.

„Ale dokáže to?“ zeptala se Chisholmová. „Už jsem narazila na řadu programátorů, kteří se chlubili, co všechno nedokážou, a výsledky pak vypadaly úplně jinak.“

„Ninja byla propuštěna z alfarské flotily, protože byla příliš dobrá v hackování,“ řekl Rob. „Když ji tlačili k ukončení služebního poměru, seznámil jsem se s jejím případem. Tak jsme se na Alfaru setkali. Dostala svou přezdívku ze dvou důvodů. Její kód se dal jen extrémně těžko najít, takže se dostala skoro všude a nikdy po sobě nezanechala stopy dost výrazné, aby jí pak mohl hack někdo přišít. Flotila nedokázala najít dost důkazů, které by stačily na její obvinění, a tak ji prostě dotlačila k dobrovolnému odchodu. Pokud je to možné, Ninja to dokáže. Ale neslíbila, že to udělá. Musí si zopakovat programovací jazyk, který Bukvice používá, a pak prozkoumat jejich systémy na dálku, jestli se do nich dokáže dostat.“

„Jak tedy můžeme vědět, že dokáže pomoci s tou druhou alternativou... s obsazením lodě?“ postěžoval si Odom.

„Podpora výsadkové operace by měla být jednodušší,“ odpověděl mu Rob. „Energetické jádro má zabudované spoustu bezpečnostních prvků. Požádali jste mě o radu a já si myslím, že bychom se měli pokusit o obsazení toho kutru a používat ho k obraně naší soustavy, dokud se nám nepodaří získat něco lepšího. A za svou radou si stojím, mimo jiné proto, že případný výsadek budu muset vést já. Jsem jediný v kolonii, kdo o tom vůbec něco ví.“

Nastalo dlouhé ticho, během kterého si členové rady vyměňovali pohledy. Nakonec někdo promluvil. „Je tu ještě čtvrtá možnost. Odletět. Pokud má Scatha v plánu vydírat každého, kdo tuhle soustavu obsadí...“

Jeho slova zanikla v rozzuřené kakofonii hlasů.

„Tahle sluneční soustava je naše,“ prohlásila prezidentka Chisholmová, jakmile se jí podařilo nastolit něco jako klid. „Nemůžeme se jen tak sebrat a utéct, jakmile nám začne někdo vyhrožovat. Takže, Robe, vy, ta Ninja a Corbin Torres budete součástí výsadku...“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Rob. „Ninja bude pracovat z paluby Werglu. Torres nemá zájem o účast a ani v tom není nijak cvičený. Není to nejmladší chlap a výsadek bude extrémně fyzicky náročný. Doufal jsem, že bude ochotná pomoci policie.“

„Musíme požádat o dobrovolníky,“ prohlásil jeden z radních. „Kontrakt pro policejní službu nic takového nezahrnuje. Nemáme autoritu ani právo přikazovat jim něco takového.“

„Měli bychom o dobrovolníky požádat všechny,“ argumentoval Kim. „Kolik jich bude potřeba?“

„Dvacet,“ odpověděl Rob. „Mám jen tři dny na to, abych je vycvičil.“

„Proč se o tom vůbec bavíme?“ zeptal se Odom. „Nemáme prostředky, jak tu loď obsadit.“

„V tom případě doporučuji, abychom zkusili vyhodit do vzduchu jejich energetické jádro,“ prohlásil Rob.

„Nemůžeme jen tak zničit nějakou loď!“ zaprotestoval jeden z radních, kteří se už nacházeli na planetě.

„Sebeobrana,“ namítl někdo.

Chisholmová zarazila další debatu. „Musíme to prozkoumat a zkonzultovat s našimi právníky. Máme skoro tři a půl dne na to, abychom se rozhodli a zjistili, jestli je naše jednání opodstatněné z právního hlediska.“

„Promiňte,“ řekla radní Leigh Camaganová. Byla to nevysoká žena, ale žár v jejích očích a hlase přilákal pozornost všech zúčastněných. „Co se stane, pokud je nedokážeme vyhodit do vzduchu? Myslím tím, pokud to nebude fyzicky možné. Občan Geary nám řekl, že je to jedna z možností. Pokud se ale budeme připravovat pouze na jednu možnost, na přetížení jejich energetického jádra, a pak na poslední chvíli zjistíme, že to nebude fungovat, zůstane nám jen jedna alternativa. A tou je zaplatit jejich vyděračské poplatky.“

Nastalo ticho, které přerušila až prezidentka Chisholmová. „Co navrhuješ, Leigh?“

„Připravit se na všechny možnosti, ne pouze na preferovanou. Ať pan Geary naverbuje dobrovolníky a začne s jejich výcvikem. Pokud je nebudeme potřebovat, o nic nepřijdeme. Ale tak budeme mít další kartu, kterou můžeme zahrát, pokud sabotáž energetického jádra nebude fungovat.“

Kim přikývl. „Myslím, že radní Camaganová má pravdu.“

Rada pak odhlasovala další rozvíjení obou plánů.

„Pan Geary potřebuje nějakou autoritu, pokud má splnit svou část operací,“ upozornila radu Leigh Camaganová.

A tak proběhlo další hlasování a Rob Geary, dřívější poručík malé flotily staré kolonie Alfar, byl najednou zase dočasně poručík.

„Fakt jo?“ ptala se ho Ninja, když ji vyhledal. „Dočasný poručík čeho?“

„Neexistujících obranných sil naší sluneční soustavy,“ řekl Rob.

„Takže seš služebně nejstarší důstojník, současně služebně nejmladší a nemáš nikoho, koho bys mohl komandovat? Kdo za tebe odvede všechnu práci?“

„Máš zájem?“

„Ani náhodou.“

„Mám rozpočet, takže by z toho byly nějaké peníze,“ upozornil ji Rob. „A výzva pro tvé programátorské schopnosti.“

„Prachy stačí,“ ujistila ho Ninja. „Pokud je jich dost.“

Bylo.

Roba příjemně překvapilo, když se deset lidí z dvacetičlenné policejní jednotky kolonie dobrovolně přihlásilo na výsadkovou operaci. Těch deset policistů zkontaktovalo své přátele, o kterých si mysleli, že by mohli mít zájem, a tak měl brzo Rob k dispozici požadovaných dvacet dobrovolníků.

„Taky budeme potřebovat bitevní zbroje a vojenské zbraně,“ řekl své nové zástupkyni.

Val Tanaka byla policejní veteránka z drsné čtvrti u největšího kosmodromu primární planety Alfaru. Byla nejméně o deset let starší než Rob, jedna z lidí středního věku, kteří hledali v kolonii změnu a nový začátek. Rob se s ní na Alfaru jednou setkal, když pár svých lodníků vyzvedával ze záchytky poté, co se opušťák ve městě vymkl kontrole.

„Máme nouzové skafandry a nesmrtící šokery,“ poznamenala Val. „Proč vůbec nemáme žádné smrtící zbraně?“

„Protože si nikdo nemyslel, že je budeme potřebovat,“ vysvětlil jí Rob. „Aspoň tak mi to bylo řečeno. Vždyť spolu přece budeme bez problémů a civilizovaně vycházet a všichni ostatní nás nechají na pokoji, když je vesmír tak velký a místa je všude pro všechny dost.“

„A zeptali se někoho, kdo v tom vesmíru ve skutečnosti žije, jestli to může někdy fungovat?“

Rob pokrčil rameny. „Peníze. Byla spousta dalších věcí, které prostě měly vyšší prioritu.“

„No jasně,“ řekla Val. „Vsadím se ale, že na pojištění dost financí našli, co?“

„Správně. Investice do vojenských sil by byla další forma pojištění. Ale co by si koupili? Vesmírnou válečnou loď jako je ta Bukvice? Pár atmosférických letadel na obranu planety? Pozemní síly? Kdyby měli investovat do všeho..., nová kolonie si něco takového prostě nemůže dovolit.“ Rob pohodil hlavou přes průzor k nekonečnému vesmíru za trupem Werglu. „Ale hlavně pořád přemýšleli v termínech starých kolonií, z doby před skokovými motory. Vesmír je příliš velký. Mezihvězdná agrese je příliš náročná, takže ji dokáže odradit i minimální obranná síla. A pokud by došlo k něčemu vážnějšímu, vloží se do toho stará Země a všechno napraví. Skokové motory to všechno změnily, jenže je to pořád relativní novinka, stará jen pár desetiletí, a spousta lidí pořád žije v minulosti. Mezihvězdný let dřív trval roky, ale najednou je to otázka jen týdne či dvou. Díky tomu jsme si taky mohli založit novou kolonii... ale stejně tak se díky tomu Scathe vyplatí nás vydírat za použití jediné prastaré válečné lodě.“

„A protože jsme letěli dál, je stará Země opravdu daleko. Takže... jaký máme plán?“ zeptala se Val.

„Budeme se tvářit, že jsme bezbranní.“

„My jsme bezbranní.“

Rob se ušklíbl. „Takže nám to snadno uvěří, ne?“

Vesmír se sice v termínech lidských možností stal mnohem menším, nicméně je stále nekonečný, zvlášť když jste se sami vznášeli v prázdném prostoru a sledovali bezpočet hvězd kolem. Robovi přišlo zvláštní, jak lidská mysl sice nedokáže obsáhnout nekonečno, ale lidské emoce ho dokážou vycítit. Nekonečno mu připadalo chladné a bezcitné, příliš velké, aby si mohlo povšimnout bezvýznamných lidí, ale přitom současně neuvěřitelně krásné a majestátní, protože lidé byli jeho součástí a občas dokázali vycítit své spojení s něčím, co bylo o tolik větší než oni. Možná to byla všechno jen iluze, ale Robovi to přišlo opravdové.

Ale vznášení se ve stavu beztíže a sledování vesmíru mimo ochrannou skořápku lodě či zpod ochrany planetární atmosféry bylo pro člověka pokořující, bez ohledu na další emoce, které ta situace vyvolávala.

Stejně pokořující byla snaha naučit se používat „intuitivní“ ovládání manévrovacích systémů raketového batohu výrobce, jehož zákaznická služba se nacházela několik světelných let daleko. Místo aby to fungovalo na principu ukazatele, kdy jednou rukou ukážete ke svému cíli a počítač batohu vypočítá tah nezbytný k přesunu, byl systém postavený na principu pohledu. Museli jste se podívat na svůj cíl a batoh jako vstup použil to, kam jste se dívali. Jenže celý systém byl příliš citlivý, reagoval i na sebemenší pohled, takže stačilo, aby se Robovy oči sebeméně pohnuly a raketový batoh změnil směr. Neustálé drobné nárazy a škubání byly neuvěřitelně iritující, ale hlavně neskutečně rychle spotřebovávaly palivo. Rob se snažil někde v nastavení najít citlivost, ale neustále končil v softwarové obdobě slepé uličky či hluboké propasti.

Připomínalo mu to všechny ty důvody, proč s radostí odešel z malé flotily Alfaru. Bylo téměř nemožné tam čehokoli dosáhnout. A když už se mu to náhodou podařilo, měl problémy vzpomenout si, proč se o to vůbec snažil.

Nicméně mu to také připomnělo jedno z jeho selhání, které bylo v tu chvíli relevantní. Byl to ten jediný případ, kdy opravdu vedl výsadkové cvičení a totálně při něm selhal. Ta vzpomínka stále bolela a teď ji ještě posiloval pocit viny, že se o tom radě nezmínil.

Rob konečně dokázal umístit cíl v pozici půl kilometru od Werglu. Byl to jen velký panel s lany v rozích, které mu zabraňovaly v odletu od lodě. Zkontroloval si data o pohybu válečné lodě ze Scathy, která si nechal promítat do velmi omezeného průhledového displeje svého skafandru. Chtěl si být jistý, že trup Werglu bránil tomu, aby kdokoli na palubě Bukvice mohl sledovat, co se děje. Rob opravdu nechtěl, aby se posádka Bukvice dívala, jak někdo z Werglu nacvičuje skok volným vesmírem mezi loděmi.

Připojil se ke svým rekrutům čekajícím v přechodové komoře ve směru cíle. Bylo to devatenáct mužů a žen, kteří se dobrovolně přihlásili k výsadkové operaci, přestože nikdo z nich předtím na sobě neměl nouzový skafandr, natož aby si vyzkoušel skok vesmírem.

„Musíte pamatovat na dvě věci,“ vysvětloval jim Rob. „Za prvé, musíte se neustále dívat, kam chcete letět. Vaše skafandry nemají raketové batohy jako můj, protože na palubě Werglu jsou jen dva a kapitánka nám odmítla prodat oba. Ale to nevadí. Pro výcvik máme lana, která vás spojují s lodí, takže se nemůžete ztratit. Před skokem držte oči na cíli a tlačte se k němu. Vaše tělo půjde automaticky tam, kam se díváte. Je to opravdu tak snadné.“ A taky tak těžké, jak říkalo staré přísloví. Ve vesmíru bylo vše snadné, ale vše snadné ve vesmíru bylo zároveň zatraceně těžké.

„Druhá věc, na kterou nesmíte zapomenout, je to, že nezpomalíte,“ pokračoval Rob. „Rychlost, s jakou se dostanete k cíli, bude přesně stejná jako ta, se kterou skočíte. Instinktivně se budete snažit odrazit co nejsilněji, protože tak se skáče na planetách. Ale to je špatný nápad. Když skočíte ve vesmíru příliš silně, na konci tvrdě narazíte. Představte si, že jste na planetě a chystáte se skočit na zeď přímo před vámi. Jak silně chcete skočit, abyste si mohli být jistí, že se na zdi dokážete chytnout, aniž byste se zranili?“

„Jak silná jsou ta lana?“ zeptal se někdo z dobrovolníků nervózně.

„Nedokážete je přetrhnout,“ ujistil ho Rob. „Potřebovali byste vážit desetkrát tolik a skočit mnohem silněji, než jakýkoli člověk jen se svými svaly zvládne. I kdybyste skočili příliš rychle a na konci lana to s vámi škublo, utrpí jen vaše pýcha. Půjdu první, bez raketového batohu, který teď vypnu, abyste se mohli podívat, jak se to dělá.“ Na chvíli se odmlčel. „Ještě něco. Někteří lidé mají ve volném vesmíru problémy, zvlášť poblíž planety. Až budete venku a zjistíte, že panikaříte, zadívejte se na Wergl a nespouštějte z něj oči. Přitáhnu vás zpátky do lodi, nic se vám nestane.“

Pak jim předvedl předpisový učební skok ze základního výcviku, protože žádný jiný neznal. Rob si nemyslel, že by dobrovolníky pobavilo, kdyby zjistili, že on sám předtím skákal jen dvakrát, a raději jim o tom neřekl.

Naštěstí se mu to podařilo správně, provedl hladký přesný odraz, který ho odeslal vesmírem přímo k rychle narůstajícímu cíli. Pak se dostal na konec lana, který ho zarazil těsně před cílem. Rychle se přitáhl zpátky do přechodové komory Werglu.

Pak byla na řadě Val Tanaka. Vyletěla ven hladce, ale na konci dráhy, když s ní lano škublo, začala mávat rukama a nohama a z vysílačky se začalo ozývat její hlasité oddechování. Rob ji bleskově přitáhl zpátky a v duchu si nadával. Proč musela být zrovna Val jedna z těch, kdo ve volném prostoru panikaří? Přišel kvůli tomu o svou zástupkyni a všichni ostatní teď budou o to nervóznější.

„Jsi v pohodě, jsi v pohodě,“ uklidňoval ji, když ji vtahoval dovnitř komory. Zadívala se na něj a začala dýchat pomaleji. Rob cítil, jak na něj všichni zírají, zatímco se zoufale snažil vymyslet něco, čím by je dokázal povzbudit.

Než ale mohl cokoli říct, Val Tanaka se otočila, přesunula se do pozice a znovu skočila na cíl.

Znovu doletěla až k němu, ale tentokrát zůstala klidně, nehybně viset, jakmile ji lano zarazilo na konci dráhy. Rob ji pomalu přitáhl zpět.

Přes průzor skafandru viděl, že měla zavřené oči až do chvíle, kdy se znovu dotkla přechodové komory. Ušklíbla se na něj a zagestikulovala. Stále na ní bylo vidět napětí a pořád dýchala příliš rychle, ale vesele prohlásila: „Pohodička.“

„Jak jsi to dokázala?“ chtěl vědět Rob.

„Nedala jsem strachu dost času, aby mě ovládl,“ odpověděla Val. „Když z koně spadneš, musíš na něj hned znovu vylézt, to znáš ne?“ Obrátila se k ostatním. „Tak jdeme na to.“

Pouze jeden další dobrovolník zpanikařil, ale Valin příklad na něj zapůsobil natolik, že se odhodlal k druhému skoku. Rob sledoval od komory, jak všichni skoky opakují.

Val se k němu připojila. Před Robovýma očima se objevil malý symbol, který oznamoval, že mu volá na jiné frekvenci, než používali všichni účastníci výcviku. „Co je?“

„Jen jsem přemýšlela, čeho se tak bojíš, lodníku,“ odpověděla mu.

Zarazil se s pohledem na hvězdami posetou čerň vesmíru. „Proč se na to ptáš?“

„Několikrát jsi zaváhal, když jsi o tomhle plánu mluvil. A venku jsi zněl mnohem méně sebevědomě, než bys měl. Až příliš to znělo, jako kdyby ses snažil přesvědčit sám sebe.“

„Myslíš, že si toho všimli i ostatní?“

„Pokud ještě ne, tak časem určitě. Tak o co jde?“

Rob se zamračil. „Když jsem byl v alfarské flotile, prošel jsem jen jediným opravdovým nácvikem výsadku. Jako praporčík, naprostý zelenáč, ale už jsem za sebou měl výcvik. A selhal jsem. Hodnotící instruktoři mě naprosto strhali.“

Překvapilo ho, když zaslechl, že se Val zachichotala. „Copak ses nikdy nenaučil, že existují dva typy hodnocených cvičení? První případ je ten, kdy výsledky přímo ovlivňují povýšení a medaile pro tvé šéfy, ať už je to kdokoli. Při takovém cvičení projde každý, i kdyby uprostřed cvičení chcípl na infarkt. Protože tví šéfové potřebují vypadat dobře, chápeš? A pak je druhý typ a ten je určený k tomu, aby ti ukázal, jak důležití jsou tví instruktoři. A tam to vždycky projedeš a instruktoři tě rozervou za sebemenší blbosti.“

Rob se na ni zadíval. „A co hodnocená cvičení, která ti mají poskytnout zkušenosti a identifikovat kritické chyby?“

„V dokonalém vesmíru by tak mělo fungovat každé cvičení. Ale ve vesmíru, kterému šéfují lidé, se každé cvičení časem dostane do stádia, kdy slouží jen tomu, aby se cítili dobře ti, kteří mu velí.“ Val se na něj posměšně ušklíbla. „Měl jsi další hodnocená cvičení spolu s tím, ve kterém jsi selhal? Jak to šlo v ostatních?“

„Selhali jsme ve všech,“ odpověděl Rob. „Chceš říct, že o to šlo?“

„Přesně o to šlo. A mně jde o to, že na tom nezáleží. Pořád jsi ten jediný, kdo ví, jak se to dělá, a dělal jsi to tolikrát, že jsi měl příležitost aspoň jednou selhat.“

„Díky, Val.“

„Takže co, dokážeš teď velet a tvářit se, jako bys věděl, co vlastně děláš?“

„Myslím, že to dokážu docela dobře hrát,“ odpověděl Rob.

Uprostřed noci se probudil z hlubokého spánku, když ho někdo popadl za rameno.

„Hej, poručíku!“

Rob zamrkal a zeptal se tiše, aby neprobudil další dva muže, se kterými sdílel kajutu: „Co se děje, Ninjo?“

„Tak to jádro Bukvici do vzduchu nevyhodíme. Nejde to,“ zašeptala.

„To mají tak dobrý firewall?“

„Ale houby,“ zasyčela Ninja. „Jejich firewall je tak mizerný, že by fungoval líp kus papíru. Ale s jádrem nám to nepomůže, protože ho jedou na manuál.“

„Cože?“ Rob na ni chvíli zíral. „Jak to víš?“

„Protože automatická kontrola je vypnutá. Nejspíš vůbec nefunguje.“

Rob se opatrně posadil a zamyšleně se drbal na hlavě. „Já nevěděl, že můžeš provozovat jádro na manuální řízení.“

„Ptala jsem se Torrese. Řekl mi, že to jde, ale že on by to nedělal,“ vysvětlila Ninja. „Je to možné, ale setsakra neefektivní. A pokud se něco podělá, musí mít ten, kdo jádro hlídá, zatraceně dobré reflexy. A vědět, co dělá.“

Přikývl a zoufale vydechl. „Řeknu radě, že se můžou přestat dohadovat, jestli to jádro zničíme, nebo ne. Buď zkusíme výsadek, nebo jim zaplatíme. Dokážeš se jim dostat do systémů a pomoct nám s výsadkem?“

„Ale jo, to bude snadný.“ Zadívala se na něj a na jeho kavalec. „Nevadila by mi trocha relaxace, pokud máš náladu.“

Rob si znovu povzdychl. „Ninjo, jen před pár dny bych po takové nabídce skočil. Ale teď jsem tvůj šéf. Nebylo by to správné.“

Ninja zavrtěla hlavou. „Proč vždycky jdu po chlapech, co dodržujou pravidla?“

„Protiklady se přitahují?“

„To bude ono.“ Odmlčela se a sklopila pohled. „Takže si budeš hrát na hrdinu? Přeskočíš na Bukvici s nožem v zubech?“

„Metaforicky řečeno. Myslím, že se radě nechce na vydírání přistoupit.“

„Tak se snaž, aby se ti nic nestalo, dobře?“

Překvapeně se na ni zadíval. „Nevěděl jsem, že ti na mně záleží, Ninjo.“

„Vole. Myslíš si, že bych takovou nabídku dala jen tak někomu?“

Odešla dřív, než stačil něco říct.

Chvíli zíral na dveře kajuty. Překvapilo ho, že jej k Ninje opravdu něco přitahuje, aniž by si to sám předtím uvědomil. Nejspíš to bylo tím, že ji potkal na Alfaru jako důstojník. Ačkoli nesnášel to, jak konzervativní bylo myšlení na Alfaru, zjevně se to projevovalo i u něj, když si neuvědomil, že se podmínky dávno změnily a že už by si na ni mohl myslet. Ninju měl vždy v oblibě, i v době, kdy si nemohl dovolit mít ji raději, než to dovolovaly řády. Možná že teď...

Nejdřív ale bude muset přežít pokus o obsazení Bukvice.

S Ninjou v tu chvíli nemohl dělat nic. Mohl jen ležet ve tmě a přemýšlet o tom, co všechno se může pokazit, když nepříliš zkušený důstojník povede bandu nezkušených a mizerně vyzbrojených dobrovolníků na výsadek na válečnou loď. A o tom, co by se stalo, pokud by tu misi nevedl vůbec.

Díky vzdálené ochraně staré Země malá flotila Alfaru neměla skoro žádné hrdinské tradice zrozené z opravdové války. Vlastně neměla vůbec žádné. Nicméně existovaly jiné důvody, proč se obětovat. Jako třeba v případě mladého lodníka z Robovy lodě, jehož matka před lety zemřela v habitatu na asteroidu, kde selhal systém životní podpory a ona dala svůj recyklátor kyslíku dítěti, které by jinak zahynulo. „Nechala mi zprávu,“ vyprávěl ten lodník Robovi. „Říkala, že nemohla jen stát a dívat se, jak někdo umírá. Ne, pokud mohla něco sama udělat. Mohl jsem to být klidně já a ona by chtěla, aby mě někdo zachránil.“

„A přejete si, aby to neudělala?“ zeptal se Rob.

„Každý den. A každý den přemýšlím, jestli by pak dokázala sama se sebou žít. Rozhodla se, pane. A to je to, co můžeme udělat my všichni, že ano? Snažit se rozhodovat tak, abychom s tím pak dokázali žít.“

Další ráno mu rada vydala rozkaz, aby zajal loď vyděračů. Mohl se vymluvit, najít si nějaký důvod, proč se tak riskantní operaci vyhnout, ale Rob Geary jen zasalutoval a slíbil, že udělá vše, co bude v jeho silách.

KAPITOLA 2

Oden apůl později Rob čekal se zbytkem výsadkového komanda, jak je optimisticky pojmenovali, vjedné zhlavních přechodových komor Werglu. Zkomory už byla odčerpaná atmosféra, ale vnější kryt zůstával zavřený, aby nic nemohlo varovat Bukvici na blížící se kontakt soběžnou dráhou Werglu. Požadavky na peníze za ochranu byly dvakrát zopakovány arada pokaždé odpověděla odkazem na mezihvězdné právo aslibem, že celý incident bude oznámen na staré Zemi. Na posádku Bukvice ani jeden argument neudělal žádný dojem, jen zopakovali své „obavy“ ztoho, že vpřípadě nezaplacení bude kolonie „nechráněna vůči agresi“.

Jako vždy Rob zjistil, že čekání na akci je těžší než akce samotná. Nouzový skafandr, který měl na sobě, mu na bojovou misi připadal příliš chatrný... abyla to naprostá pravda. Nouzový skafandr stačil pouze na základní ochranu člověka uvnitř před vakuem vesmíru abyl dost laciný, aby se mohl na vesmírných lodích používat jako ekvivalent záchranné vesty na moři. Nebyl dost silný, aby zastavil jakoukoli zbraň. Rob si musel popotáhnout rukáv, protože mu přišlo, že jedna univerzální velikost, která musí stačit všem, mu sedne ještě méně než obvykle. Podle displeje byl recyklovaný vzduch uvnitř vpořádku, atak se Rob snažil soustředit na klidné dýchání, ne na dojem, že vzduch podivně páchne.

Zadíval se na muže aženy, kteří ho měli následovat na palubu nepřátelské lodě. Sledovali ho sodhodlanými výrazy, ale zřeči jejich těla jasně poznával, že jsou také nervózní. Alespoň že se za doby alfarské flotily naučil, jak pronášet motivační proslovy před zahájením obtížné akce. Musí to být krátké ajednoduché.

„Zbytek kolonie se spoléhá, že ty lidi zastavíme. Dokážeme to. Jsem si tím jistý. Posádka té lodě neočekává žádné potíže, takže je opravdu překvapí, když jim naděláme potíže tak velké, jaké si ani nedokážou představit. Zůstaňte vpohodě ana pozoru avšechno dobře dopadne.“

„Poručíku Geary.“

Přepnul svůj komunikátor na soukromou frekvenci.

„Zde.“

„Tady radní Leigh Camaganová. Chci vás informovat, že rada konečně pod nátlakem souhlasila se jménem naší kolonie. Rozhodnutí musí potvrdit hlasování všech občanů, ale ovýsledku nemám pochyb. Řekněte lidem, které povedete na naši záchranu, že teď brání obyvatelstvo sluneční soustavy Glenlyon. Hodně štěstí.“

„Díky.“ Rob předal zprávy zbytku výsadku. Všichni členové se tvářili spokojeně, že budou moci riskovat své životy za nově pojmenovaný Glenlyon.

„Jak to vypadá, Ninjo?“ zeptal se přes koordinační frekvenci.

„Jde to hladce,“ odpověděla mu vesele asebevědomě. „Mám pod kontrolou všechny automatické systémy jejich lodě, ale aktivovala jsem skořápku, díky které si myslí, že je vše vnormálním stavu. Za přibližně minutu je ten dojem přejde, ale budou si myslet, že je to jen problém vjejich manévrování.“

„Senzory jsi nabourala?“

„Samozřejmě! Vidí Wergl tak, jak vypadal před pár minutami, poklopy zavřené anikdo nic nedělá.“

Rob ukázal ostatním zvednutý palec. „Máme pod kontrolou systémy Bukvice. Ninja za chvíli přikáže lodi, aby zahájila brzdný manévr azastavila se vedle nás. Vtu chvíli si posádka konečně uvědomí, že se děje něco nezvyklého, ale mají nabourané systémy, takže neuvidí, jak otvíráme poklop, anevšimnou si, že mají odpojené štíty. Budou se snažit oopravu manévrovacího systému, zatímco se my přesuneme avyřešíme je.“

Aspoň doufám, dodal vduchu.

„Ninja se dostala do osobních souborů posádky azjistila, že je jich na palubě dvacet tři,“ připomněla Val Tanaka ostatním. „Nás je dvacet. Ale většina jejich posádky bude vmalých skupinách ve službě, takže je na každém místě můžeme snadno přemoci. Všichni si zkontrolujte šokery aujistěte se, že jsou zajištěné, dokud se nedostaneme kcíli ajá vám nepřikážu, že máte odjistit.“

„Jakmile obsadíme můstek aenergetické jádro, vyhrajeme,“ dodal Rob, když se vnější dveře přechodové komory rozevřely.

Kutr třídy Bukanýr byl mnohem menší než Wergl, jen sto dvacet metrů na délku, aválečná loď knim mířila výhružně jako při útočném náletu. Bukvice byla stále příliš daleko, takže ji Rob dokázal rozeznat jen díky záři její hlavní pohonné jednotky mířící přímo na Wergl, jak válečná loď brzdila, aby mohla vyhrožovat ostřelováním Werglu nebo raketoplánů kolonie, případně několikrát střelit do Werglu, aby donutila kolonisty zaplatit dřív, než jim budou způsobeny další škody.

Každou chvíli by si měla posádka Bukvice uvědomit, že je něco špatně, jelikož hlavní pohonná jednotka nadále běžela, ikdyž se už měla vypojit, takže místo průletu se jejich loď zastavila nedaleko svého cíle.

„Senzory jim říkají, že zastavili padesát kilometrů od Werglu,“ oznámila vesele Ninja.

„Jak blízko je knám dokážeš dostat?“

„Chtěl jsi sto metrů, dostaneš sto metrů.“

„Ty už jsi někdy řídila lodě, Ninjo?“

„Vsimulátorech. Používám ktomu manévrovací systémy Bukvice. Neboj se! Vždyť víš, že nechci, aby se ti něco stalo!“

Opravdu ho uklidňovalo zjištění, že ho má Ninja ráda aže má proto další motivaci, proč se snažit, aby vše dopadlo dobře. Ale itak Rob cítil, jak se jeho dech zrychluje asrdce mu prudce buší. Soustředil se, aby se ovládl, přestože ho začaly pronásledovat vzpomínky na neúspěšné cvičení zdoby, kdy byl ještě praporčík. Poprvé se chystal do opravdové bojové situace, což byl fakt, okterý se na radu Val Tanaky se zbytkem výsadku nepodělil. Bál se jak selhání, tak zranění či smrti, ale doufal, že dokáže svůj strach překonat ave správnou chvíli se správně rozhodne.

Protože všichni ostatní kolem se na něj spoléhali.

Bukvice se knim blížila pomalým obloukem, srovnávala se na oběžnou dráhu Werglu, až se relativně kněmu zastavila. Obě lodě tak obíhaly kolem planety rychlostí sedm kilometrů za sekundu, což byla na povrchu obrovská rychlost, ale vměřítkách vesmíru pomalá jako hlemýžď. Ajelikož obě udržovaly stejný směr arychlost, relativně to vypadalo, jako by se nehýbaly.

Ninja udělala přesně to, co slíbila, aúspěšně nařídila manévrovacímu systému Bukvice, aby loď zastavil sto metrů od místa, kde čekal Rob. Ztakové blízkosti trup Bukvice zabíral téměř celý výhled zkomory. Na rozdíl od hranatých krabicovitých tvarů náklaďáků připomínaly válečné lodě spíš mořské predátory. Nevzhledný Bukanýr však vyvolával dojem ani ne tak žraloka či barakudy, ale spíš nafouknutého kapra.

„Vstup do Bukvice je otevřený!“ oznámila Ninja. „Pozor na mezeru!“

Rob uviděl, jak se na trupu Bukvice objevila světelná skvrna, když se uprostřed lodi otevřela hlavní přechodová komora. „Za mnou,“ řekl Rob ostatním asnažil se přitom znít klidně aautoritativně. Zamířil přímo na cíl, který itak blízko vypadal oproti obrovskému vesmíru jako malý anedůležitý. Bylo mu jasné, že jakákoli známka zaváhání by znervóznila celý výsadek, atak se zhluboka nadechl askočil.

Navzdory zkušenostem mu planetární instinkty během přeletu stometrové vzdálenosti tvrdily, že buď zpomaluje vdůsledku odporu vzduchu agravitace, nebo že naopak zvyšuje rychlost, jak padá. Jeho mysl opravdu odmítala přijmout možnost, že se pohybuje prostorem konstantní rychlostí, zatímco se Bukvice před ním stále zvětšovala.

Když se dostal dost blízko, aby se mohl chytit okraje přechodové komory Bukvice, pocítil absurdní dojem vítězství, přestože sebou praštil do lodě silněji, než měl vplánu.

Rychle se otočil achystal se chytat další členy výsadku, kteří se kněmu blížili. Někteří narazili do lodi dost silně na to, aby jim zůstaly modřiny, ale všichni se bezpečně dostali dovnitř, ikdyž někteří skončili příliš daleko od přechodové komory amuseli ručkovat za pomoci rukavic pokrytých gekoním vzorem po trupu až ke komoře.

Do přechodové komory Bukvice se vešlo jen deset lidí najednou. Rob poslal Val Tanaku sprvní desítkou, zatímco sám visel utrupu adoufal, že si přes nabourané senzory posádka nevšimne, co se děje. „Jak to vypadá, Ninjo?“

„Ani ne. Nikdo nemá podezření, že něco není vpořádku?“

„Díky. Přechodová komora se otvírá. Jdu dovnitř.“

„Tohle bude bolet,“ poznamenal jeden zvýsadkářů.

„Val?“

„Kosatka.“

Table of Contents

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2