Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Benedict Jacka v nakladatelství

Alex Verus

Předurčený

Prokletý

Zmizelí

Vyvolený

Skrytý

Maskovaný

Odepsaný

Copyright © 2016 by Benedict Jacka

Cover © Zuzi Maat, 2026

Translation © Kateřina Niklová, 2025

ISBN epub 978-80-7594-602-7

ISBN mobi 978-80-7594-603-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1

Ozval se mi těsně před sedmou.

Byl prosinec, sobota večer. Zavřel jsem pozdě; poslední víkend před Vánocemi se v obchodě netrhly dveře. Bylo už po šesté, když jsem vyhnal poslední zákazníky, zavřel, zamkl, zhasl a zamířil po schodech nahoru. Hermés se zas jednou vplížil dovnitř a ležel stočený do klubíčka v křesle, čumák zachumlaný do bílého konečku huňaté oháňky. Se zívnutím jsem se svalil na gauč a začal procházet maily.

Padala mi víčka, když komunikátor pípnul. Byl jsem tak ospalý, že jsem si sotva všiml, že se to stane. Hermés otevřel jedno jantarové oko a sledoval, jak se škrábu na nohy a vytahuju ze zásuvky modrofialový disk. Aktivoval jsem ho a v modrém světle nad ním se zjevila miniaturní holografická postava. „Ahoj, Taliside,“ řekl jsem a položil disk na pracovní stůl. „Co je?“

„Jste sám?“

„Jo. Proč?“

„Neexistuje dobrý způsob, jak tohle říct,“ začal Talisid. „Levistus vás odsoudil k smrti. Za týden máte být popraven.“

Hermés zvedl hlavu. Zadíval se na mě a na Talisidův obraz a lehce přitom pozměnil pozici, natáhl černé tlapky a odhalil bílý krk a hrudník. Měl úplně stejné zbarvení jako běžná liška obecná, jenom byl větší. Mrklišky se od běžných lišek navenek ničím neliší, jen pohled v jejich očích napovídá…

„Alexi?“ řekl Talisid. „Slyšel jste mě?“

Civěl jsem na Hermése. Slyšel jsem Talisidova slova, ale nějak jsem je neregistroval. „Jo,“ odpověděl jsem, naprosto mě však uchvátila srst na Hermésově hřbetě a ocase a nedokázal jsem odtrhnout oči od toho, jak se vlní. „Co?“

„Nemůžu mluvit dlouho,“ pokračoval Talisid. „Proběhlo uzavřené zasedání Rady. Rezoluce vejde v platnost přesně za týden od dnešní šesté hodiny večerní. Až k tomu dojde, stane se z vás psanec. Váš majetek bude moct být zabaven a jakýkoli mág nebo zástupce Rady na Britských ostrovech proti vám bude moct podniknout nepřátelskou akci bez jakýchkoli legálních následků.“

„Tuhle sobotu?“

„Ano. Ale to není vše. Rezoluce se týká i vašich svěřenců. Všech tří členů vašeho týmu. Luny Mancusové, Anne Walkerové a Variama Singha. Jejich jména jsou na seznamu s tím vaším.“

Dokázal jsem na Talisida jenom zírat.

Ohlédl se po něčem mimo záběr. „Musím jít. Ozvu se vám tak za hodinu dvě a rozhodneme se, co dál. Možná najdeme nějakou cestu ven.“

„…tak jo.“

„Brzo si promluvíme.“ Talisidův obrázek zmizel.

Zůstal jsem o samotě v pokoji s Hermésem. Poodešel jsem od stolu a svalil se zpátky na gauč, přesně na místo, kde jsem před chvílí seděl. Pořád bylo teplé. Hovor netrval ani minutu.

Cítil jsem se omráčený, otupělý. Nic z toho mi nepřipadalo skutečné. Poté, co jsem se před několika měsíci stal asistentem dohlížitelů, jsem s nimi trávil čím dál víc času a téměř každý týden jsem bral nové případy. Měl jsem pocit, že se můj vztah s Radou zlepšuje, ne zhoršuje. A teď – tohle. Snažil jsem se přemýšlet, přijít na to, jak se mohlo všechno tak rychle pokazit, ale myšlenky mi proklouzávaly. Natáhl jsem se po telefonu a vytočil číslo jednoho z kontaktů. Pětkrát to zazvonilo, než byl hovor přijat. „Ahoj, Alexi.“

„Luno,“ řekl jsem. „Máme problém.“ Krátce jsem jí shrnul, co se stalo.

Když jsem skončil, nastala odmlka. „A do prdele,“ řekla Luna nakonec.

„Jo.“

„Máme nějaký plán?“

„Ne po telefonu.“

„Tak jo. Co mám dělat?“

„Sežeň Anne,“ řekl jsem. „A Variho.“

„Jdu na to.“ Luna zavěsila.

Odložil jsem mobil a tupě na něj civěl. V bytě panovalo ticho rušené jen zvuky zvenčí. Nebe vysoko nad námi brázdilo letadlo a jeho hřmot pronikal dolů do camdenských ulic.

Luna se zeptala, jestli mám nějaký plán. Žádný jsem neměl.

Ozvalo se žuchnutí, jak Hermés seskočil z křesla. Otočil jsem se a sledoval, jak kluše po koberci k mojí ruce, svěšené z gauče. Očichal mi prsty a vzhlédl ke mně. Oči měl pozorné a tázavé.

„V pohodě,“ řekl jsem a donutil se k úsměvu. „Však my už něco vymyslíme.“

Hermés se posadil. Zadíval jsem se přes něj směrem k oknu a do noci za ním.

***

Když se Luna do něčeho pustí, necourá se. Do hodiny se začal scházet náš gang.

Jako první se objevil Variam. Ve skladišti v přízemí jsem ucítil charakteristickou signaturu bránového zaklínadla, pak jsem uslyšel, jak Variam pádí nahoru a bere schody po dvou. Dveřmi prošel rázně, bdělý a rychlý. „Luna mi všecko řekla,“ začal hned. „Je to pravda? Levistus?“

Kývl jsem.

„Jak?“

„Počkejme, dokud nedorazí všichni.“

Variam kývl. Nejspíš předpokládal, že se snažím být efektivní. „Byl jsi na nějaké ceremonii?“ zeptal jsem se.

„Tak trochu,“ odpověděl Variam. Na sobě měl černý turban a formální háv, který mu vloni ušila Arachné. Tmavě rudý odstín žhnoucích uhlíků zvolila schválně, aby dala vyniknout jeho snědé pleti. Nebyl jsem si úplně jistý, připadalo mi však, že na něm háv už nevisí tak jako dřív. Variam je malý, od chvíle, co zahájil své učednictví u Landise, ovšem nabral svaly. „Byla to spíš pitka.“

„Landisovi nevadilo, že jsi odešel?“

„Ne, ale až se vrátím, bude chtít vysvětlení.“

Signatura dalšího bránového zaklínadla mě ušetřila odpovědi. Oba jsme upřeli pohled na dveře, kterými následně vešla Luna. „Anne je na cestě,“ oznámila.

„Za jak dlouho tu bude?“

„Myslím, že nebyla sama,“ vysvětlila Luna. Na sobě měla upnutý světlý top a tmavé legíny. Vlasy v culíku měla slepené potem. Musela dorazit rovnou z tělocvičny, ani se nezastavila a nepřevlékla. „Můj vzkaz ale dostala.“

„Měla jsi souboj?“ zeptal se Variam.

„Někteří z nás nechodí na nóbl večírky.“

„Prosím?“ řekl Variam podrážděně. „Já se ptal, jestli chceš jít se mnou.“

„Jo, a jak sis myslel, že to dopadne?“

„No, pardon, že se snažím…“

„Ježiš!“ přerušil jsem je. „Jste odsouzení na smrt, a stejně toho nemůžete nechat? Fakticky?“

Luna a Variam sklapli a odvrátili se. Čekali jsme mlčky.

Anne dorazila těsně před osmou. Po schodech vystoupala pomaleji než Luna a Variam, zůstala stát ve dveřích a pohlédla ze mě na Lunu a na Variama. „Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla měkce.

„V pořádku,“ odvětil jsem. „Posaď se.“

„Ach…“ Anne zaváhala. „Je tu něco, co bych vám asi měla napřed říct.“

„A to?“

„Vzala jsem někoho s sebou,“ přiznala Anne. Vypadala nesvá. „Doufám, že to nevadí.“

„Cože?“ podivil se Variam. „Koho?“

„Čeká dole,“ řekla Anne. „Venku před obchodem.“ Podívala se na mě. Očividně čekala na moji odpověď.

Probral jsem se budoucnostmi a zvolil tu, ve které jsem vstal a vyšel z pokoje. Vydal jsem se za svým budoucím já dolů ze schodů a přes obchod, sledoval jsem, jak otvírá dveře a vyhlíží ven na ulici, kde…

Prudce jsem se vrátil do přítomnosti a budoucnost se rozplynula. Zíral jsem na Anne. „Jeho?“

„Byl u mě, když jste mi zavolali,“ bránila se Anne.

A co k čertu dělal u tebe doma? Nezeptal jsem se. Luna se podívala na Anne. „O kom to, lidi, mluvíte?“

„Víš, co se stalo posledně,“ řekl jsem Anne. „Proč tu vůbec je?“

„Nejspíš kvůli mně,“ řekla Anne a zadívala se mi zpříma do očí. „Vím, že máte problémy, ale potřebujeme pomoc.“

Odvrátil jsem se. Variam těkal pohledem mezi námi. „Tak jo, vypadne z vás dvou konečně nějaké jméno? Protože už to začíná být únavné.“

„Fajn.“ Vstal jsem a vydal se dolů stejnou cestou jako před minutou moje budoucí já.

V obchodě byla tma, proto jsem rozsvítil. Místnost zaplavila žlutobílá zář, která se odrazila od křišťálových koulí, ocelových nožů a rituálních dýk vystavených na stole na opačné straně obchodu. Odemkl jsem hlavní dveře a otevřel je. Dovnitř se nahrnul studený vzduch, suchý a skoro mrazivý, a přinesl s sebou vůni zimy.

Na chodníku stál chlapec – vlastně mladý muž – a dech se mu ve vzduchu srážel v malé obláčky. Na sobě měl teplý kabát a černé vlasy mu trčely zpod vlněné čepice. Tentokrát si nevzal brýle; od našeho posledního setkání je zjevně přestal používat. Zadívali jsme se jeden na druhého.

„Sondere,“ řekl jsem.

„Ahoj,“ odpověděl Sonder.

Nastala odmlka. „Je dost zima,“ řekl Sonder. „Můžu dovnitř?“

Odpověď jsem zvažoval dost dlouho na to, aby bylo zřejmé, že ji skutečně zvažuju, potom jsem ustoupil stranou. Sonder vešel a já za ním zavřel dveře. Zvuky ulice ztichly a my zůstali v obchodě sami.

„Tak jo,“ řekl jsem a otočil se k němu. „Proč jsi tady?“

„Anne…“

„Já vím, co ti Anne řekla. Jsi tu proto, abys pomohl jenom jí, nebo i nám ostatním?“

Sonder zaváhal. Viděl jsem, jak se budoucnosti mění podle jeho odpovědí, pak zmizely docela, a já poznal, že se odpovědi nedočkám. „Je za tím Levistus,“ řekl jsem. „Je ti jasné, co riskuješ, když se s námi zaplétáš?“

Sonder se mírně zamračil. „Nejsem idiot.“

Lehce jsem si povzdychl. „Pojď nahoru.“ Nikdo další už nepřijde. Jenom jsem si přál, abych věděl, jestli se s příchodem Sondera všechno zlepší, nebo ještě zhorší.

Variam a Luna nijak nereagovali, když jsem přivedl Sondera do obýváku – Anne jim očividně všechno řekla, zatímco jsem byl dole. Ani Luna, ani Variam se netvářili nadšeně – Variam neměl Sondera nikdy rád, a přestože Luna a Sonder bývali na začátku jejího učednictví tak trochu kamarádi, nikdy se nesblížili. Při pohledu zpátky bylo zřejmé, že o jejich přátelství usiloval spíše Sonder než Luna. Luna měla zprvu v magické společnosti jen velmi málo kontaktů, najít mága svého věku, který se k ní choval hezky, tak nejspíš byla příjemná změna. Jakmile však začala z vlastní iniciativy poznávat nové lidi, vzdálila se mu. Sonder chtěl zůstat její kamarád – vlastně víc než kamarád – Luna ho ovšem velice jednoznačně odmítla. Pořád jsem nevěděl, jak to Sonder doopravdy přijal.

Sonder se rozhlížel po obýváku. „Tohle vyvolává vzpomínky.“

„Díky, že jsi přišel,“ řekla Anne.

„Jak jsem slíbil,“ odvětil Sonder. „Pořád hrajete hry?“

„V poslední době nemáme na takové věci moc času,“ opáčil jsem.

„Neposadíš se?“ vybídl ho Variam.

„Ó, jasně.“ Sonder vykročil, přitom se naposledy rozhlédl a zarazil se. „Ehm, co ta liška?“

Hermés seděl na prahu mojí ložnice, uši nastražené a ocas ovinutý kolem předních tlapek. Přihlížel příchodu všech a teď Sonderovi netečně oplácel pohled. „Proč se ho nezeptáš?“ řekl jsem.

Sonder po mně střelil tázavým pohledem.

„Jmenuje se Hermés a bydlí tady,“ řekl jsem. „Podívej, máme trochu napilno. Mohli bychom si nechat rekapitulaci na později?“

„Ó. Tak jo.“

Ze stolu se ozvalo pípnutí. Luna se otočila. „Talisid?“

Kývl jsem, přistoupil ke komunikačnímu ohnisku a vzal ho do ruky. Sonder si zatím sedl kousek stranou od ostatních, a když jsem se vrátil zpět, položil jsem disk na konferák doprostřed mezi nás a aktivoval ho.

Zablikalo modré světlo a zhmotnilo se v postavu Talisida. Rozhlédl se vlevo a vpravo, přejel pohledem po našich tvářích, velice krátce se zarazil u Sondera, pak se otočil zpátky k ostatním. Nevšiml si jen Hermése, který seděl z dosahu vizuálního pole ohniska. „Jste tu všichni. Dobře.“

„Můžete mluvit otevřeně?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Pak nám povězte všechno hezky od začátku,“ požádal jsem ho.

„Dnes odpoledne se sešla Rada,“ začal Talisid. „Jednalo se o uzavřené sezení, vyhrazené jen pro Seniorskou radu. Na programu byly pouze dvě záležitosti. Jednou z nich byl návrh na vaši exekuci. Předkladatelem byl Levistus. Výsledek hlasování byl tři ku jedné.“

Rada světla je rozhodovacím orgánem světlých mágů v Británii. Má třináct členů: šest bez hlasovacího práva, známých jako Juniorská rada, a sedm s hlasovacím právem, známých jako Seniorská rada. Pod sebou mají rozsáhlou organizaci a byrokracii (jejímž členem je i Talisid), těchto sedm členů Seniorské rady ale o všem rozhoduje.

Ze skutečnosti, že tohle autorizovala Seniorská rada, mě zamrazilo. V rámci Británie měla Seniorská rada skoro absolutní moc. Omezovalo ji jen velmi málo zákonů a neexistovala žádná vyšší autorita, ke které bych se mohl odvolat. Jestli mě chtěli mrtvého…

„Jak zní obvinění?“ zeptal se Sonder.

„Spiknutí a vzpoura proti Radě světla.“

„Jaké spiknutí?“ užasla Luna.

„To rezoluce nespecifikovala.“

„Musí přece předložit nějaké důkazy,“ namítl Variam. „Nebo ne?“

„Ne, nemusí,“ řekl jsem. „Dohlížitelé ano, protože se zodpovídají Seniorské radě. Seniorská rada se ale nezodpovídá nikomu.“ Podíval jsem se na Sondera, jestli něco namítne. Nenamítl.

„Takže tohle stačí?“ řekla Luna nevěřícně. „Tři hlasy?“

„Přítomni byli jenom čtyři členové.“

„Jak je to vůbec možné?“ řekl jsem. Dařilo se mi zachovat klidný tón, ale nebylo to snadné. „Je půlka prosince. Rada nemá vůbec zasedat.“

„Což je nepochybně důvod, proč se to stalo zrovna teď,“ řekl Talisid. „Levistus svolal mimořádné zasedání na dobu, kdy ti členové Seniorské rady, kteří by se s největší pravděpodobností postavili proti němu, nebyli v zemi. A jeho dva nejbližší stoupenci byli naopak u toho. Čtyři pro kvórum stačí.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Pokud se ale usnesli na rezoluci, proč mi ještě dohlížitelé nevykopli dveře?“

„Nemůžou,“ řekl Sonder.

Všichni se k němu otočili. „Rada nezasedla v plném počtu,“ vysvětlil Sonder. „S kvórem čtyři sice může vynést rezoluci, ale ne s okamžitou platností.“

„Sonder má pravdu,“ přidal se Talisid. „Platnost rezolucí vynesených neúplnou Seniorskou radou je automaticky o týden odložena. Je to bezpečnostní opatření, které má zabránit zneužití kvóra.“

„Bezpečnostní opatření?“ zvolala Luna. „Takže co, požijem si o týden dýl?“

„Jak je to vůbec možné?“ ozval se Variam. „Rada nemůže jen tak vynášet rozsudky smrti. Nemusí jim předcházet soud nebo něco takového?“

„Myslím, že se právě odehrál,“ řekl jsem.

„To jsou sračky,“ vztekal se Variam. „Byl jsem u toho, když na jaře soudili Ceruleana. Jenom stanovit termín jim trvalo celé dva měsíce, a to u toho dokonce ani nebyl!“

„Cerulean byl dohlížitel,“ namítl Sonder. „No, je dohlížitel… Chci říct, že ho ještě pořád formálně nevyloučili a… to je jedno. Nad světlým mágem nemůžou vynést rozsudek bez soudu, ale…“

„Ale já nejsem světlý mág,“ dokončil jsem za něj. „Jaká je v tomto případě vlastně definice světlého mága?“

„Buďto tě musí uznat Rada, nebo musíš zastávat oficiální radní pozici,“ řekl Sonder. „Jako třeba být dohlížitel.“

„Ty tak trochu dohlížitel jsi,“ upozornila Luna.

„Jsem pomocná síla,“ řekl jsem. „Hádám, že to se nepočítá.“

„Obávám se, že nepočítá,“ potvrdil Talisid.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Takže to jsem já. Ale co Luna, Variam a Anne? Proč do toho zatáhli je?“

„Rezoluce se vztahuje na vás a vaše svěřence,“ řekl Talisid. „V radním právu to má velice specifický význam. Svěřenec je každý, za koho jste přijal výhradní odpovědnost. Luna spadá do té kategorie proto, že je vaší učednicí. Anne a Variam proto, že jste sponzoroval jejich vstup do učednického programu.“

„Ale já je nesponzoroval! Jenom jsem…“

„Já vím,“ řekl Talisid. „Bohužel jste si při tom vedl tak dobře, že to Radu přesvědčilo.“

Žaludek se mi sevřel ošklivým pocitem. Když jsem Anne a Variama poznal, byli součástí učednického programu světlých, sponzorovaní rákšasou Jagadevem. Potom, co je Jagadev vyhodil, jsem je vzal k sobě a celkově jsem se u mágů, kteří učednický program vedli, snažil vyvolat dojem, že jsem převzal jejich sponzorství. Vyšlo to – ačkoli už technicky vzato neměli ve studiu pokračovat, nikdo mě kvůli tomu nevyzval, udržel jsem je tak v programu.

A teď je kvůli tomu možná zabijí.

„Můžeme to napadnout?“ zajímal se Sonder. „Jestli sponzorství nebylo oficiální…“

„Bylo by to obtížné,“ řekl Talisid. „De facto byli sponzorovanými členy tak dlouho, že získali oficiální uznání.“

„Nikdy ale nebyli doopravdy zapsáni, ne?“ pokračoval Sonder. „Kdybychom donutili Radu přiznat, že nikdy neprošli ceremonií…“

„Pak by dala popravit jenom Alexe a mě?“ zeptala se Luna.

„Tak jsem to nemyslel,“ vyhrkl Sonder. „Jenom jsem, no…“

„Opravdu?“ řekla Luna ledově. „Tak jak jsi to teda myslel?“

„Obávám se, že je to stejně jedno,“ ozval se Talisid dřív, než mohl Sonder odpovědět. „Jakýkoli legální protest by trval příliš dlouho. Rozhodně mnohem déle než týden.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Důležitá otázka. Říkáte, že jména Anne, Luny a Variho jsou uvedena v rezoluci. Stojí v ní jako moji svěřenci, nebo nezávisle na tom, že jsou moji svěřenci?“

Talisidův obrázek sáhl po listu papíru. „To první,“ řekl Talisid po krátké odmlce. „Je v ní doslova uvedeno ‚a jeho svěřenci, jmenovitě‘.“

„Takže pokud by mými svěřenci nebyli, rezoluce by se na ně nevztahovala. Je to tak?“

Talisid se zatvářil ustaraně. „Ano. Přesto bych byl radši, kdybyste se pokusili udělat něco s rezolucí samotnou.“

„Kam tím míříš?“ zeptal se mě Variam.

„Záložní plán. Dobrá, Taliside. Jak z toho ven?“

„Rezoluci odhlasovala Seniorská rada,“ řekl Talisid. „Seniorská rada ji taky může zrušit.“

„Jak?“

„Účelem týdenního odkladu je dát prostor hlasům proti,“ řekl Talisid. „Pokud nepřítomný člen Rady v tomto mezidobí odevzdá svůj hlas, bude to bráno tak, jako by hlasoval během samotného zasedání.“

„Výsledek byl tři ku jedné,“ řekl jsem. „Takže pokud by tři radní, kteří u toho nebyli, hlasovali proti…?“

„Stačily by jenom dva hlasy. Rezoluce Rady vyžadují většinový souhlas.“

„Tak jo,“ řekl jsem. „Jaké máme možnosti?“

„Čtyři členové Seniorské rady, kteří se hlasování zúčastnili, byli Levistus, Alma, Sal Sarque a Bahamus,“ vypočítal Talisid. „Nehlasovali tak Spire, Druss Rudý a Undaaris. Nejsnadněji se dá asi přesvědčit Druss: jestli vás chce Levistus zničit, Druss bude nejspíš hlasovat přesně naopak už jen proto, aby mu to udělal natruc.“

„A zbývající dva?“

„Nejasné. Oba jsou nerozhodnutí voliči, kteří nestojí ani za Levistem, ani za Drussem.“

„Takže je budeme muset přesvědčit.“

„Vypadá to tak.“

„Můžete nám zařídit schůzku?“

„Počkat,“ řekl Sonder. „Jsou to členové Seniorské rady. Nemůžeš k nim prostě nakráčet a…“

„Nic neslibuju, ale ano, nejspíš ano,“ přerušil ho Talisid. „V tomto kontextu bude odmítnutí znamenat prostě rychlý způsob, jak říct ne.“

Sonder jen zíral. „Jak rychle?“ zeptal jsem se.

„Oba jsou v zahraničí, ještě před pondělkem se ale mají vrátit. Zítra pro vás snad budu něco mít.“

„Můžeme udělat ještě něco?“

„V tuto chvíli ne,“ odpověděl Talisid. „Ach, a ještě něco. Zatímco půjdeme politickou cestou, nedoporučoval bych nezávislé snahy… extrémní povahy. Mohly by zkomplikovat jakékoli potenciální řešení.“

„Budeme to mít na paměti.“

„Takže zítra.“ Talisid zaváhal a přejel nás pohledem. „Zatím se zkrátka držte. Slibuji, že udělám, co budu moct.“

Kývl jsem. Talisidův obrázek zhasl a komunikátor potemněl.

„Všecko, co bude moct,“ zabručel Variam. „Uvěřím, až uvidím.“

„Nepodrazí nás, že ne?“ zeptala se Luna.

„Počkat, cože?“ řekl Sonder. „Proč by vás měl podrazit?“

„Vím, že jsme s Talisidem měli jisté neshody,“ připustil jsem. „Nikdy nás ale nezradil a ani nám nelhal.“

„Pokud víme,“ upozornila Luna.

„Kdyby nás chtěl podrazit, nemusel nám dát vůbec vědět,“ namítl jsem. „Mohl prostě počkat. Nemám v Radě moc přátel, kteří by mě varovali.“

„Varování předem je nám k ničemu, pokud s celou věcí stejně nic nezmůžeme,“ opáčil Variam.

„Získal nám čas.“

„Jo, ale pomůže to?“ zeptala se Luna. „Ta věc s hlasy – vyjde to?“

„Sondere?“ řekl jsem. „Ty jsi expert na politiku Rady.“

„Vlastně žádný expert nejsem. Ani jsem nebyl v zemi, když…“

„Víš víc než my ostatní,“ přerušil jsem ho. „Odpovídá Talisidovo hodnocení tomu, co víš ty?“

„Asi jo,“ přiznal Sonder váhavě. Sonder byl mezi světlými mágy vycházející hvězdou se slibnou politickou budoucností v Radě. Podzim a zimu strávil ve Washingtonu, kde navazoval kontakty se severoamerickou Radou, načež získal pozici v dohlížitelské byrokracii. „Chci říct, ano, Druss a Levistus jsou nepřátelé, to vědí všichni. Jeden je izolacionista, druhý řídící. Spire zastává nezávislé. Undaaris je víceméně nevyhraněný.“

„Takže jsou nerozhodnutí voliči, jak říkal.“

„Víceméně.“

„My ale potřebujeme získat jenom jednoho?“ upřesňovala si Luna.

„Ne tak docela,“ řekl jsem. „Slyšeli jste, co říkal Talisid. Kterýkoli z těch tří může odeslat svůj hlas, neřekl ale jaký. Kdyby se jeden rozhodl hlasovat pro Levistův návrh…“

„Pak jsme v háji,“ vyvodil si Variam ponuře. „Jaké máme šance?“

„Potřebujeme, aby dva z těch tří hlasovali pro nás,“ řekl jsem. „Tři velmi mocní, velmi důležití mágové, kteří mají nejspíš řadu jiných zájmů než pomáhat nám. A pokud se kterýkoli z nich obrátí proti nám, je po všem. A Levistus má určitě mnohem víc způsobů, jak si koupit hlasy, než my.“

Zavládlo ticho. Nerozhlédl jsem se ani nezvedl hlavu. Věděl jsem, co musím udělat, ale nechtěl jsem to říct nahlas.

„Dobrá,“ řekl Sonder. „No, pak bychom asi měli zvážit očividné.“

„A to?“ zeptala se Luna.

„Promluvit s Levistem,“ prohlásil Sonder.

Všichni jsme se k němu otočili a zírali.

„Podívejte, očividně něco chce. Nemohli bychom zjistit, co to je?“

„No,“ řekla Luna. „Myslím, že to dal Levistus najevo už víc než jasně.“

„Ne, jenom předložil návrh k hlasování,“ řekl Sonder. „Radní to tak dělají pořád. Je to vyjednávací taktika. Cílem je donutit vás zasednout k jednacímu stolu a vypracovat kompromis.“

„Sondere,“ řekl jsem, „víš, proč to Levistus dělá?“

„No… předpokládám, že to nějak souvisí s tím, co se stalo před třemi lety? Se splétačem osudu a Belthasem…“

„Ne,“ přerušil jsem ho. „Souvisí to s tím, co se stalo tento rok. S Bílou růží.“

„Ale Levistus neměl s Bílou růží nic společného,“ odmítl to Sonder.

Zase jsme na něj zírali.

Sonder se rozhlédl. „Že ne?“

„Během aféry s Bílou růží jsem měl s Levistem schůzku,“ řekl jsem. „Těsně předtím než byla vznesena obžaloba proti Vihaele. Ty jsi byl v tu dobu ve Washingtonu. Levistus mi dal na vybranou. Buďto zařadím zpátečku a po Bílé růži nepůjdu, nebo mě zničí. Přesně tak to řekl. A nejenom mě, ale všechny moje spojence a přátele taky. O to tady jde. A taky o splétač osudu a o Belthase, ale hlavně o Bílou růži. Levistus se pokusil podřídit si mě. Já se vzepřel. Lidi jako on ti něco takového nikdy nezapomenou. Schovával si to, vyčkával. Teď mi předložil účet.“

„Překlad: chce nás všechny zabít,“ dodala Luna.

„Tak jo, možná bychom mohli vznést nějakou právní námitku,“ řekl Sonder. „Mohl bych zajít za Konkláve a…“

„Si děláš kurva srandu,“ přerušil ho Variam. „Myslíš si, že zvrátí rezoluci Rady? Za týden?“

„Není to nemožné…“

„Konkláve už v tomto roce nezasedne,“ upozornil Variam. „A i kdyby jo, nemá dostatečnou autoritu.“

„Existují případy, kdy vetovala rozhodnutí Rady,“ trval na svém Sonder.

„Kolikrát? Dvakrát za posledních padesát let?“

„Existuje jiný způsob,“ řekla Anne tiše.

Luna, Variam a Sonder se k Anne překvapeně otočili. Anne bývala během těchto debat natolik zticha, že bylo snadné zapomenout, že tu vůbec je. „Jaký?“ zajímala se Luna.

Anne kývla na mě. „Proto jsi kladl všechny ty dotazy na svěřence, je to tak?“

Ostatní se na mě tázavě zadívali. „Rezoluce se vztahuje na mé svěřence.“ Nechtěl jsem to říct, ale donutil jsem se. „Když přestanete být mými svěřenci, nebude se na vás vztahovat.“

„Do týdne?“ namítl Variam.

„Času je málo, ale mohlo by to vyjít.“

„Vteřinku,“ ozvala se Luna. „To by pomohlo nám. Ale ne tobě.“

Variam se zamračil. „Jo. Teda, nezastavilo by to…“

Mlčky jsem opětoval Variamův pohled.

Viděl jsem, jak se Variamův výraz změnil, když pochopil. „Ó ne. Tak to ne. Tyhle sebeobětavé sračky si strč někam.“

„Souhlasím s Varim,“ přidala se Luna. „Jenom tak se tě nevzdáme.“

„Mohl by to být dobrý nápad,“ namítl Sonder. „Chci říct, pokud…“

Variam na Sondera ukázal. „Ty drž kurva hubu!“

„Prostě si myslím, že bychom měli vzít v potaz všechny alternativy.“

Luna otevřela pusu a já poznal, že se chystá vybuchnout. „Dost,“ řekl jsem ocelovým tónem. „Na to nemáme čas. Ne teď.“

Luně se zaleskly oči, ale poslechla. „Nemám v plánu se obětovat,“ řekl jsem. „Budu pracovat s Talisidem a pokusím se tu rezoluci zablokovat. Ale ať už udělám cokoli, pořád je tu šance, že to nevyjde. A pokud se to stane, chci mít záložní plán. Nezatáhnu vás do toho hlouběji, než budu muset.“

„Mně se to nelíbí,“ prohlásil Variam a zamračil se.

„A mně je to jedno.“ Rozhlédl jsem se po nich. „Takže, nová otázka. Jak vás tři zbavíme ještě před termínem statutu mých svěřenců?“

Na chvíli se rozhostilo ticho. „No…“ začal Sonder. „Mohli by přejít do učení k jinému mágovi.“

„Já už jsem v učení u jiného mága, blbče,“ utrhl se na něj Variam.

„Víš, jak dlouho Radě trvá cokoli schválit,“ řekl jsem. „Zvlášť v tuhle roční dobu. Nemyslím si, že by se nám podařilo stvrdit změnu učednictví včas, a i kdyby, nic by to nezměnilo. Jestli na seznam přidali Variho, je to, jako by řekli, že i když je v učení u někoho jiného, nepřestávám být jeho sponzorem.“

„Počkat!“ zvolal Sonder. „To je ono!“

„Co?“ zeptala se Luna. Její výraz napovídal, že pořád nemá dobrou náladu.

„Změnu učednictví neprotlačíme včas, ale změnu sponzora ano.“ Sonder se tvářil nadšeně. „Jeden můj známý to udělal zrovna loni. Pamatuju si to, protože se to stalo těsně před mým odjezdem do Washingtonu. Potřebuješ k tomu jenom to, aby nějaký mág stvrdil, že přebírá sponzorství, a další dva to dosvědčili.“

„Ale jak dlouho trvá to prosadit?“ dotázal jsem se. „Pokud jde o další…“

Sonder zavrtěl hlavou. „K tomuhle není potřeba souhlas Rady. Stačí notářsky ověřené potvrzení zástupce učednického programu.“

„Vari?“ zeptal jsem se. „Je to tak?“

„Kdo ví?“ řekl Variam. „Vím, že sponzorství se dá změnit, ale nemám páru jak.“

„Je to legální,“ ujistil nás Sonder. „Slibuju.“

Přejel jsem je pohledem. „Dobrá. Takže pokud do toho půjdeme, koho požádáme o pomoc?“

„Landise,“ řekla Luna okamžitě.

Podíval jsem se na Variama. „Byl by ochotný to udělat?“

Variam to vteřinu zvažoval, pak kývl. „Jo. Přesvědčit ho, aby se ujal Luny a Anne, to bude kumšt, ale udělá to. Nenechá je ve štychu.“

Landis byl Variamův mistr a dohlížitel Rady. Pamatoval jsem dobu, kdy Variam nedůvěřoval žádnému dohlížiteli ani co by se za nehet vešlo. Že zrovna on řekl něco takového o Landisovi, znamenalo hodně.

„Landis by mě sponzoroval?“ zeptala se Anne. „Ale já už ani nejsem v programu.“

„Na tom nesejde,“ řekl Sonder. „Nemusíš chodit na hodiny. Stačí, když tvým sponzorem nebude Alex.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „To zní dobře. Takže zbývá už jen jeden problém.“ Upřel jsem oči na Lunu.

„Vyjde to,“ trval na svém Sonder. „Viděl jsem…“ Všiml si, kam se dívám, a zmlkl. „…ó.“

„Ó?“ zopakoval Variam. „Ó co?“

„Sonderův plán se hodí pro tebe a pro Anne,“ řekl jsem. „Ale ne pro Lunu.“

„Ale Landis by mohl…“ Variam se zarazil.

„Jo,“ řekl jsem. „I kdyby Landis převzal její sponzorství, pořád bude mojí učednicí. Což znamená, že pořád bude na seznamu smrti.“

„No…“ začal Sonder. „Mohl bys váš učednický vztah zrušit.“

Ucítil jsem bodnutí hněvu. A přesně o to ti jde, že? Právě na tohle téma jsme se Sonderem vloni vedli jednu z našich posledních konverzací. Chtěl dostat Lunu pryč ode mě, z mojí sféry vlivu…

Všiml jsem si, jak se ke mně Anne otočila, a donutil jsem se ovládnout své pocity. Na tohle teď nebyl čas. „Já nechci přestat být Alexovou učednicí,“ prohlásila Luna. „Ne takhle.“

„Ale jestli je to jediný způsob…“

„Na tom nesejde,“ řekl jsem. „Víš, jak pomalu radní soudy pracují. Než bychom podali petici, zaregistrovali ji a získali slyšení, které by navíc doběhlo až do konce, aby Luna mohla získat statut nezávislé učednice, byli bychom všichni už pětkrát pod drnem.“

„Co kdybys utekla?“ navrhla Anne.

„Jako pryč ze země?“ zeptala se Luna.

„To by mohlo vyjít,“ souhlasil Variam. „Musela by sis ale vybrat místo, kde fakt nesnáší britskou Radu, aby dohlížitelům nepovolili extradici.“

„A zatímco bys byla pryč, Alex by mohl u soudu zrušit tvoje učednictví,“ řekl Sonder. „Později by ses mohla zase vrátit.“

„Sondere, jestli bude muset Luna utéct, pak proto, že rezoluce vstoupí v platnost. A jelikož se vztahuje i na mě, nebudu v postavení, abych mohl chodit po soudech,“ upozornil jsem.

„Aha.“

„Asi by se to tak dalo udělat,“ řekla Luna pomalu, „ale…“

„Exil je lepší než smrt,“ prohlásil Variam.

„Jenže co pak?“ namítla Luna. „Ta věc koneckonců nemá omezenou dobu platnosti, že ne?“

„Ne,“ potvrdil jsem. „Nemá. Jestli to uděláš – jestli to kdokoli z nás udělá – pak budeme nuceni zůstat v exilu, dokud se Rada nerozhodne rezoluci zrušit. Což nejspíš znamená navždy. Nikdy se nebudeme moct vrátit ke svým starým životům.“

„Tak to nechci,“ prohlásila Luna. „Ne pokud existuje jiný způsob.“

„Jaký jiný způsob?“ protestoval Variam. „Protože jestli ta věc s hlasováním nevyjde, což je dost pravděpodobné, pak se ti u dveří objeví dohlížitelé. A nemysli si, že se budeš moct schovat a počkat, dokud se to nepřežene. Chytání lidí je přesně to, co dohlížitelé dělají.“

„Nelíbí se mi představa, že bych měla utíkat,“ řekla Luna.

„Nemusíš mít na vybranou!“

„Možná jo.“

Všichni jsme se na ni podívali. „O čem to mluvíš?“ nechápal Variam.

„Problém je, že jsem Alexova učednice, že?“ řekla Luna. „Tak co kdybychom to změnili?“

„Jak bychom…?“ začal jsem a pak se zarazil.

Variamovi to došlo o vteřinu později. „Chceš složit tovaryšskou zkoušku?“

„To by šlo, ne?“ zeptala se Luna. „V rezoluci se mluví o Alexových svěřencích. No, když ze mě bude mág tovaryš, pak nemůžu být ničí svěřenec.“

„To by šlo…“ řekl jsem pomalu. „Ale…“

„Ne, nešlo,“ odmítl Variam. „Viděla jsi čekací listiny? Musíš se nahlásit měsíce dopředu.“

„Vlastně ne,“ řekla Luna.

„Tak jo,“ řekl jsem jí. „Očividně máš nějaký nápad. Sem s ním.“

„Jde o tohle,“ začala Luna. „Vím, že jsi vždycky plánoval, že ty zkoušky jednou složím, ale já se bála, aby to Rada nějak nezablokovala. Třeba tvrzením, že jako adept je složit nesmím nebo něco takového. Takže jsem si ty zákony vyhledala. Ukázalo se, že jakýkoli učedník má právo zažádat o zkoušku na tovaryše. Musí jenom splnit tři podmínky.“ Luna zvedla prsty a po jednom odpočítávala. „Zaprvé, Rada tě musí oficiálně uznat jako učedníka. Splněno. Zadruhé, nesmíš být stíhaný za jakýkoli zločin nebo porušení Svornosti. Taky splněno. Zatřetí, musíš být sponzorovaným účastníkem učednického programu a přinejmenším patnáct měsíců chodit na vyučování. Já mám za sebou aspoň dvojnásobek.“ Luna spustila ruku a rozhlédla se po nás. „Rada do toho nemá co mluvit. V zákonech nestojí ani nic o tom, že musíš být mág, jenom uznaný učedník. Ověřila jsem si to. A existuje časový limit. Můžeš trvat na tom, aby zkouška proběhla v určitém časovém údobí od podání žádosti. Minimum je pět dní.“ Luna zvedla obočí. „Do termínu se vejdeme.“

„No dobrá, technicky vzato to tak v zákoně stojí,“ oponoval Sonder. „Ale nikdo to tak nedělá.“

„Žádné pravidlo neříká, že nemůžeš.“

„Na tom nezáleží,“ řekl Sonder. „Nestačíš si vyjednat náplň zkoušky.“

„Žádné pravidlo neříká, že musíš.“

„Ztrácíte nás,“ upozornil jsem je. Jak Variam, tak Anne se tvářili zmateně. „O čem to mluvíte?“

„Ty čekací listiny, o kterých Vari mluvil?“ řekla Luna. „Nejsou na samotné zkoušky, ale na schůzky s mágy, kteří zkoušky připravují. Tak dlouho to trvá proto, že si studenti domlouvají, co přesně u zkoušek dostanou. Když tuhle část přeskočíš, přeskočíš i frontu.“

„Jo, jenomže pak nestanovíš pro zkoušku žádné limity,“ upozornil Sonder.

Luna pokrčila rameny. „I kdybychom se snažili vyjednávat, žádných velkých ústupků bychom se nedočkali.“

„To je šílené,“ zlobil se Sonder. „Mohli by na tebe poslat cokoli! Mohli by tě zabít!“

„Pcha,“ odsekla Luna. „Při zkouškách skoro nikdo neumírá. Poslední učedník zaklepal bačkorami před deseti lety a jenom proto, že měl nemocné srdce.“

„Počkat,“ řekla Anne. „To má být dobrá zpráva?“

„Je to opravdu o tolik nebezpečnější než věci, které už teď děláme?“ namítla Luna.

„Dobrá.“ Zvedl jsem ruku. „Nechte mě chvíli přemýšlet.“

Všichni ztichli a zadívali se na mě. „Luno,“ řekl jsem po chvíli. „Zítra ráno máš lekci s Chalice, je to tak?“

Luna kývla.

„Pak půjdu s tebou. Pokud Chalice řekne, že jsi připravená, uděláme to po tvém.“

„Podle mě to není dobrý nápad,“ protestoval Sonder.

„Pak, prosím, zkus vymyslet něco lepšího,“ usadil jsem ho. „Pro Lunu, pro nás všechny. Nemáme dvakrát na vybranou. Znáš mnohem víc expertů na radní právo než já. Pokud se ti podaří najít cokoli, co by nám mohlo pomoct, budeme ti vděční.“

Sonder se netvářil šťastně, ale nehádal se. „Vari,“ řekl jsem. „Hádám, že Landis se po večírku vrátí domů. Můžeš se tam s ním sejít? Probrat s ním plán převodu sponzorství?“

„Jo,“ řekl Variam a zadíval se na Anne. „Raději bys měla jít taky. Bude si s tebou chtít promluvit.“

„Takže to pro dnešek stačí,“ rozhodl jsem. Byl jsem tak utahaný, že jsem se jen těžko soustředil. Zničehonic jsem toužil být sám. „Pojďme se vyspat.“

Ostatní se nepohnuli. „Ale co ty?“ zeptala se Luna.

„Já budu bojovat politicky spolu s Talisidem.“

„A s námi,“ dodal Variam.

Povzdychl jsem si. „Ano, a s vámi. A teď mažte. Jsou věci, které musíte udělat.“

Všichni čtyři se bránili, nakonec se mi ale podařilo zvednout je na nohy, vystrnadit je z obýváku a dostrkat dolů do skladiště, které mělo uprostřed vyhrazený malý prostor pro otevření brány. Sonder se vzpíral nejmíň. Anne nejvíc. Zdržela se u dveří a myslím, že by zůstala, kdyby na ni Variam nenaléhal. Luna odešla bez protestů, celou dobu však na mě hleděla a já věděl, že mě bude zítra čekat. Připadalo mi, že trvalo hrozně dlouho, než se poslední brána zavřela a já zůstal ve skladu sám.

2

Odšoural jsem se zpátky nahoru do obýváku asvalil se na gauč. Energie, která mě udržovala vchodu během konverzace, byla najednou pryč.

Jako všichni věštci ijá jsem koumák. Když se objeví problém, mým prvním instinktem je rozbalit ho, vytáhnout na světlo aprostudovat ze všech úhlů. Někdy objevím řešení hned, jindy na něm musím trochu zapracovat, ato pak jdu za jinými lidmi pro radu. Azatímco snimi problém probírám, rozhovor sleduju jenom na půl ucha. Zbytek mojí mysli do problému šťourá, zkoumá ho ve světle jejich návrhů ačeká na záblesk poznání, který přinese řešení. Někdy je to jenom poloviční řešení, jindy úplné, ale jen málokdy je špatné. Jakmile mě ten pocit ovládne, vím, že jsem na správné stopě.

Jenže někdy se ten pocit vůbec nedostaví.

Návrhy, se kterými přišli Luna, Variam, Talisid aSonder, byly logické asměr, na kterém jsme se shodli, dával smysl. Říkal jsem si, že by to mohlo vyjít. Ale nevěděl jsem, že to vyjde. Abez toho pocitu mě trápil přetrvávající neklid, kterého jsem se nemohl zbavit. Končetiny jsem měl studené achvěl jsem se. Venku mrzlo amně připadalo, že ani topení vbytě nad zimou nevítězí.

Do ruky mě dloublo něco studeného. Shlédl jsem aspatřil Hermése, který stál na koberci vedle mě. „Já nevím,“ řekl jsem mu. „Třeba to vyjde. Třeba…“

Hermés mi věnoval tázavý pohled.

„Ne,“ řekl jsem. „Nemám jistotu.“ Zavrtěl jsem hlavou azvedl se na nohy. Cítil jsem se rozhozený aběhem let jsem se naučil, že když se cítím takhle, existuje jenom jedna osoba, se kterou bych si měl promluvit. „Jdu za Arachné. Chceš jít taky?“

Hermés jednou mrkl.

Oblékl jsem si kabát, přistoupil jsem kpsacímu stolu avytáhl bránový kámen pro Arachnin úkryt. Navzdory názvu okámen vůbec nešlo, byl to kousek dřeva, starý, ohmataný apokrytý runami. Nečekal jsem žádné potíže, přesto jsem, jenom pro jistotu, nahlédl do budoucností, ve kterých jsem se bránou přesunul kArachninu domovu. Sestoupil jsem dolů do skladiště, prošel portálem a…

Auvajs. Co to kčertu bylo?

Podíval jsem se znovu. Bolest, násilí. Soustředil jsem se abudoucnosti se přeskupily. Boj, další násilí… Stáhl jsem se, resetoval své vidění avydal se na procházku, tentokrát jsem ale dával opravdu dobrý pozor. Co se stane, pokud použiju bránový kámen, vstoupím do Arachniny rokle azůstanu stát?

Nakopou mi zadek, to se stane. „Tak jo, změna plánu,“ řekl jsem Hermésovi. „Před Arachninou skrýší nás čekají potíže.“ Pohyboval jsem svým budoucím já sem atam ve snaze dozvědět se osvých útočnících víc. Lidi, to bylo jisté. Dva… ne, tři. „Tříčlenný tým. První dva jsou buďto adepti, nebo sensitivové, aspoň myslím. Třetí je…“ Vyzkoušel jsem budoucnost, ve které jsem si na něj posvítil baterkou, než mě majzli po hlavě. „Okamžik. Toho chlapa znám.“ Běloch, něco přes dvacet, kratičké hnědé vlasy. Na vlastní oči jsem ho nikdy neviděl, přesto jsem poznal jeho tvář. Možná zfotky…?

Luskl jsem prsty. „Mám to. Wolf.“

Hermés naklonil hlavu na stranu.

„Jo, toho neznáš. Není to jeho skutečné jméno. Je to bývalý světlý učedník, James Kdovíjak. Vodní magie. Když ho vykopli zučednického programu, prohlásil sám sebe za plnohodnotného mága. Nikdo ho ale nebere vážně adohlížitelé ho několikrát zabásli za prkotiny. Tak jsem se dostal kjeho složce.“ Zamračil jsem se. „Zajímalo by mě, oco mu jde…“

Hermés čekal.

„Páni,“ řekl jsem. „Oni použijí kyje. Víš ty co? Myslím, že se mě vůbec nesnaží zabít. Myslím, že mi chtějí jenom hezky postaru nakopat zadek.“ Zvedl jsem obočí. „Stará škola.“

Hermés naklonil hlavu na jednu stranu, pak na druhou.

„Nejspíš mi chtějí předat vzkaz.“ Zamračil jsem se aprocházel budoucnosti, ve kterých mé budoucí já dostalo nabančíno, pak jsem zakroutil hlavou. „No, ať už jim jde ocokoli, jsou to amatéři.“

Hermés otevřel tlamu aodhalil zuby.

„Jo,“ souhlasil jsem. Hermés neumí mluvit, přesto si skvěle rozumíme. Vtomhle mi pomůže. Odložil jsem bránový kámen azamířil do ložnice. „Napřed se ale vyzbrojíme.“

Ze skříně jsem vytáhl zbroj aoblékl si ji. Jedná se omatně černý flexibilní oděv ze síťoviny asilných plátů kryjících neohebné partie těla. Budí respekt, aprávem. Reaktivní síťovina není neproniknutelná, je však velice pevná aútoky odráží změnou tvaru. Pláty během let samy od sebe narostly azesílily, aby se přizpůsobily tvaru mého těla. Do opasku akapes jsem umístil standardní sbírku předmětů, pak jsem sestoupil opatro níž.

Moje bezpečná místnost je několikanásobně magicky chráněná, anavíc opancéřovaná ocelí. Odemkl jsem zámky, otevřel kovové dveře avešel dovnitř. Hermés zůstal venku na chodbě ajá mu to neměl za zlé. Třebaže je Arkánum magický obchod, magické předměty, které vpřízemí prodávám, jsou vlastně prkotiny. Slabé magické hůlky akoule, které dokáže aktivovat jen skutečný mág, aani pak toho moc nezmůžou; atmosférická ohniska, která fungují sama od sebe tak, že čerpají energii zokolí, mají ale ty nejomezenější účinky; staré tretky, které byly použity už tolikrát, že vsobě nahromadily trochu rezonance. Na každých dvacet či třicet slabých nebo vyčpělých předmětů ovšem narazím na jeden opravdu nebezpečný. Aprávě takové věci ukládám vbezpečné místnosti.

Nasycené předměty byly umístěny nalevo. Pozornost poutal meč skrokodýlem na jílci, který na světle tlumeně zářil, amalý modro-bílý lakovaný tubus. Kžádnému jsem se ani nepřiblížil. Místo toho jsem zamířil kvysoké skříni ve vzdáleném koutě aotevřel ji. Uvnitř jsem měl malý, avšak působivý arzenál. Prstem jsem si klepal na rty astudoval své možnosti.

Ve středu sbírky byl pyšně vystaven Heckler & Koch MP7, nebezpečná kompaktní zbraň ovelikosti samopalu. Před několika lety jsem ji sebral chlápkovi jménem Garrick – nevrátil se pro ni ajá naopak nešel po něm za to, že se mi pokusil provětrat hlavu odstřelovací puškou, což mi připadalo jako férová výměna. Sjejí pomocí bych se nejspíš dokázal zbavit všech tří mužů před Arachninou skrýší do deseti vteřin.

„Trochu moc,“ rozhodl jsem se akrátce pohlédl na dvě pistole opolici níž. Byla to moje stará 1911 aautomatika menšího kalibru, kterou jsem získal před několika měsíci na úkor nějakého chlapa, jehož jméno jsem se nikdy nedozvěděl. Do delšího boje se hodily míň než MP7, odváděly ale dobrou práci.

„Trochu moc.“ Zháků jsem sundal meč apovytáhl ho zpochvy. Kov zasyčel okůži ajá natočil čepel tak, aby se vní odrazilo světlo. Byl to jian, dlouhý něco přes půl metru. Jsem obeznámen světšinou čepelí, ale obvykle dávám přednost těm menším. Byl cítit olejem a… krví? Zavrtěl jsem hlavou. Představivost. Čepel byla čistá. „Trochu moc,“ zopakoval jsem znovu, vrátil čepel do pochvy apověsil ji zpátky. Další věc, kterou jsem vzal do ruky, byl pepřový sprej. Ve Velké Británii je nelegální, není ale těžké ho sehnat, když víte kde. Iten jsem vrátil na místo anahradil ho krátkou holí, matně šedou azdánlivě ocelovou. Uté jsem zaváhal déle, zatímco jsem se rozhodoval. Padla dobře do ruky, akdyž jsem sní jednou zatočil, kovově zasvištěla vzduchem. „Pořád moc,“ rozhodl jsem se nakonec adal ji zpátky. Zavřel jsem skříň, vyšel ven zbezpečné místnosti, zamkl za sebou acítil, jak se resetují magické ochrany. Hermés celý proces zvědavě sledoval. Když jsem se vydal dolů, klusal za mnou.

Dole ve skladišti jsem vyzkoušel ještě další dvě věci, než jsem konečně našel, co jsem hledal: ani ne metr dlouhou dřevěnou hůl něco přes dva centimetry vprůměru. Japonci ji nazývali hanbo: ti, jejichž rodným jazykem byla angličtina, by jí asi říkali obušek, pendrek nebo kyj, ale nejspíš prostě klacek. Zatočil jsem sním vruce akývl jsem. Teď už mi na obranu zbývalo najít jenom jednu věc…

Aha. Opustil jsem sklad, odemkl zadní dveře avyšel ven do mrazivého vzduchu. Popelnice vzadní uličce byly zčerného plastu. Sebral jsem zjedné víko apotěžkal ho vlevé ruce. Pevný plast, ale pořád lehký. „Dokonalé,“ řekl jsem avrátil se zpět dovnitř.

Náhled do budoucností mi potvrdil, že moje přepadová jednotka nikam nezmizí. Vrátil jsem se zpátky nahoru abeze spěchu si dal malou rozcvičku. Zakroužil jsem krkem apažemi aněkolika různými způsoby si protáhl nohy. Zvláštní pozornost jsem věnoval podkolením šlachám – pokud se totiž dobře nerozcvičíte, je fakt snadné si je natáhnout. Jakmile jsem byl hotov, sešel jsem zpátky dolů, chopil se klacku avíka odpopelnice azkontroloval pozici přepadového oddílu. Neexistoval způsob, jak ji přesně vypíchnout, vbudoucnostech, vnichž jsem otevřel bránu teď, ale nebyla tak výhodná, jak by se mi líbilo, proto jsem ještě chvíli čekal azkoušel si přitom cvičné údery abloky. Většina mého obchodu abytu je před bránami zaštítěna; místo, kde jsem stál, tak bylo jediné, ve kterém byly magické ochrany obchodu vytvarovány tak, aby umožnily prostorové magii fungovat bez omezení. Po pěti minutách jsem vycítil, že se budoucnosti přeskupily, akouknul jsem se. Existovala asi osmdesátiprocentní šance, že zaujali formaci L, místo aby byli rozprostření kolem. Lepší už to nebude. „Připraven?“ zeptal jsem se Hermése.

Hermés jednou mrkl.

Strčil jsem si klacek do podpaží, vytáhl bránový kámen avyslal do něj energii. Pro většinu mágů je použití ohniskových předmětů velice snadné – stačí jim ta věc atrocha praxe. Pro mě je to těžší, místo, kam jsem se chtěl přesunout, ale dobře znám, anavíc jsem nespěchal. Po pár minutách vzduch přede mnou ztmavl avytvořil ovál. Na opačné straně brány se za stíny holých větví třpytily hvězdy. Díval jsem se na tmavý Hampstead Heath.

Hermés zmizel, teleportoval se bránou do noci. Já jí prošel, vytáhl zpodpaží klacek anechal bránu zase zmizet. Abodl přitom doprava.

Muž, který tam číhal, zrovna zvedl paži avyrazil vpřed. Byl adeptem síly apoužil zaklínadlo, díky němuž by kyj vjeho ruce dopadl drtivou silou, tak velkou, že by mi zlomila paži, kdybych ji zvedl vobraně. Jenže mě ve tmě dobře neviděl. Konec mého klacku ho tak nabral těsně pod hrudní kost azaryl se hluboko, jak na něj sám naběhl. Zasípal, vyrazil si dech asvalil se na zem.

Stočil jsem se doleva, zvedl víko od popelnice avykryl úder, který dopadl na tvrzený plast takovou silou, až mi paží proběhl šok. Druhý muž. Neviděl jsem, jak vypadá, viděl jsem však budoucnosti, ve kterých zaútočil. Schopnosti tohoto adepta byly založené na vnímání. Pohyboval se temnou roklí, jako by byla zalitá denním světlem, akyjem se oháněl jako baseballovou pálkou. Couval jsem avíko rachotilo pod deštěm úderů. Vpravo se modře zablýsklo. Ukročil jsem stranou azaklínadlo prosvištělo kolem. Adept se maně přesunul mezi mě ahrozbu ajá mu vyrazil vústrety, štít jsem držel vysoko azbraň nízko. Zatímco jeho kyj sklouzl po víku, můj klacek našel jeho kotník. Ozvalo se ostré křup dřeva okost aadept zaječel, poskočil aion se svalil na zem. Vykročil jsem vpřed, upustil klacek asehnul se; další zaklínadlo mi prolétlo nad hlavou, když jsem zkapsy vytahoval ochromovací ohnisko, abych sním bodl adepta, který se snažil zvednout zpátky na nohy. Vzeleném záblesku do něj pronikla životní magie ajá stejným pohybem vstal.

Vbledě modrém světle, které nyní osvětlovalo roklinu, jsem viděl, že oba adepti jsou venku ze hry. První se svíjel alapal po dechu, druhý nehybně ležel. Světlo vycházelo ze třetího muže azhole žhnoucí modrou energií vjeho rukách. Bylo by to působivé, kdyby na mě necivěl spusou dokořán. Moje přípravy – plánování, výběr zbraní, rozcvička, čekání na správný okamžik apřenos bránou – netrvaly ani půl hodiny. Boj přibližně pět vteřin. Pro věštce docela typické.

Zamířil jsem zpět kprvnímu adeptovi, který se těžce snažil popadnout dech, cestou jsem sebral svůj klacek apečlivě vypočítaným úderem ho sním bacil. Ozvalo se buch aadept se svalil. Otočil jsem se kmágovi azvedl obočí. „Jdem na to?“

Wolf – James – na mě jenom civěl.

„Tak jdem na to, nebo ne?“ zeptal jsem se. James stál asi deset metrů daleko. „To musím všecko udělat sám?“

„Jdi…!“ Zdálo se, že si James dodává odvahy. „Víš, kdo jsem?“

„Ano, jsi James Redman, nejspíš ten nejslabší mág živlů vcelé Británii.“

„Mý jméno je Wolf!“

Povzdychl jsem si. „No ovšem.“

„Ještě krok anatrhnu ti prdel!“

Jenom jsem na něj hleděl.

„Co, chceš to na mě zkusit?“ James si nadhodil svítící hůl. „Tak pojď, čubko! Ato je… to je víko od popelnice? Ty po mně jdeš svíkem od popelnice?“ James se mírně hystericky zasmál. „Víš, kdo jsem? Myslíš si, že mě můžeš sejmout? Ty…“

James dál žvanil, ale já ho přestal poslouchat. Když se lidi chvástají, většinou je opravdu nemusíte poslouchat. Obsah je pokaždé víceméně stejný – jsou chlapáci, měli byste si jich bát a tak dále. Skutečná komunikace probíhá řečí těla atónem hlasu. Už jsem věděl, že na mě James nic nezkusí, aspoň ne včase, kdy by na tom záleželo. Atak jsem si zatím prostudoval budoucnosti, ve kterých jsem se sním pokusil promluvit, abych zjistil, jaké informace zněj vytáhnu. Co takhle zkusit uhádnout, kdo ho poslal…?

No, Levistus to nebyl. Což mě nepřekvapilo. Levistus posílal mnohem lepší zabijáky. Morden taky ne, zpodobných důvodů. Ani Onyx, Deleo, Cinder, Crystal, Lyle, Barrayar, Avis, Ordith, Sagash, Darren… tak jo, mám až moc nepřátel, než abych je bral jednoho po druhém. Vrátil jsem se zpátky na začátek, abych vyzkoušel, jestli se mi podaří vymyslet jméno, kterým bych trefil do černého. Nezdálo se. Někdo nový? Vhierarchii moci nejspíš nestojí moc vysoko, pokud se zmůže jenom na tyhle idioty…

„…no? Posloucháš mě, čubko?“

„Přestaň mi říkat ‚čubko‘,“ prohodil jsem mimoděk. „Čuba je psí samice. Já mám psy rád.“

James na mě zíral. „Budu ti říkat, jak budu chtít, čubko.“

„Posluž si. Heleď, Jamesi…“

„Jmenuju se Wolf.“

„Jamesi. Mám spoustu práce. Najali tě, abys mi předal vzkaz, je to tak? Tak to udělej.“

James na mě nevěřícně hleděl.

„Poslední šance udělat to po dobrém.“

„Jo?“ James rozpřáhl paže. Hůl mu poblikávala vruce. Vypadala na standardní živlovou zbraň, která aplikovala kinetickou energii, možná snějakými efekty při úderu. „Tak se předveď! No tak!“

Povzdychl jsem si. „Hermési?“ zvolal jsem knebi. „Můžeš.“

Hermés se smrknutím zjevil za Jamesem azakousl se mu zezadu do kotníku. James zaječel azavrávoral. Pokusil se otočit apodívat se, co ho to kouslo, Hermés mu však visel na noze anechával se jím táhnout. James trapně vrávoral asnažil se Hermése zahnat holí, kterou držel vjedné ruce. Potom ji sevřel oběma audeřil vší silou za sebe.

Okamžik předtím, než hůl dopadla, Hermés zmizel, teleportoval se pryč. Hůl trefila jen vzduch aJames klopýtl do strany.

„Hej,“ řekl jsem za ním.

„Kurva au,“ sténal James. Ležel na zemi, schoulený do klubíčka. „To bolí.“

„Kdo tě poslal?“

„Nevím! Já jenom…“

Znovu jsem ho praštil, tak pomalu, aby viděl ránu přicházet. James zvedl pravou paži, aby si ochránil hlavu, aklacek dopadl shlasitým křup. James zaječel.

„Kvůli jaké práci?“