Olga Raclavská 

Dotek stvůry 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Olga Raclavská, 2026 

© Motivy na obálce Olga Raclavská, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-2777-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-2778-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Dotek stvůry volně navazuje na první díl série a může obsahovat drobné spoilery k Volání hada. Znalost prvního dílu není nutná, s ohledem na vývoj postav však doporučuji číst knihy chronologicky.

Tento příběh je zasazen do reálného prostředí, jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je však čistě náhodná.

Všem, kdo se za sebe dokázali postavit. A všem, kdo k tomu teprve sbírají sílu.

Mojí mámě.

A taky mé babičce Janě.

Mrzí mě, že jsem neměla šanci tě poznat.

PROLOG 

Ne.

Ne, ne, ne, ne, ne, honilo se mu hlavou.

Záře baterky osvětlovala nehybnou postavu, která spočívala na mechu. Z bodných ran na jejím břiše prýštila čerstvá krev, v okolní tmě zdánlivě černá, kanula jí po bocích jako slzy a vsakovala se do půdy poseté jehličím. Srdce mu zběsile tlouklo ve snaze dodat mozku kyslík, který jeho tělo právě spotřebovalo na dluh.

Takhle jsem to nechtěl, zoufal si, zatímco se snažil popadnout dech a zpracovat, co se stalo.

Obklopovalo ho téměř dokonalé ticho, jaké člověk najde pouze v srdci přírody, prodchnuté omamnou vůní pryskyřice a pozdních bylin, jež musely růst poblíž.

Mezi kmeny stromů se propletl noční vánek a připomněl mu vlhkost na roztřesených rukou. Sklopil k nim zrak.

Krev.

Její krev.

Snaha o zpomalení dechu vzala za své a on upustil nůž, jako by se popálil.

V životě viděl spoustu ošklivých věcí; některé mu do cesty přivedla souhra okolností, jiné měl na svědomí on sám. Věděl dobře, že je zrůda. Ale když teď hleděl na své dlaně, celé umazané od jasně rudé tekutiny, zatmělo se mu před očima.

Viděl totiž krev ne jednoho člověka, ale mnoha. Pomalu sklouzl pohledem k její uvolněné tváři, bledé, se zavřenými víčky, která skrývala ledovou modř.

„Proboha, co jsem to provedl…“

1 

čtvrtek 15. září, 9:05, Praha, 

současnost 

„Už jste někdy ošetřovala bodnou ránu?“

Zoe odtrhla nepřítomný pohled od starší paní, která si u vedlejšího pultu vyzvedávala léky, a podívala se zpátky na matrónu za ochranným sklem. Zatřásla hlavou. „Prosím?“ Lékárnice pomalu mrkla, jako by svolávala veškerou trpělivost světa, a hlubokým altem zopakovala: „Jestli jste už někdy ošetřovala bodnou ránu.“

„Proč? To má být podmínka prodeje?“

„Slečno, hemostatické granule nejsou na obyčejné škrábance. Ošetřují se s nimi vážná zranění, takže byste měla vědět, co děláte.“

„Klidně můžu říct, že jsem takových zranění ošetřila už desítky, a vy mi nemusíte věřit ani slovo.“

„Poslyšte –“

„Vy poslyšte.“ Zoe se naklonila blíž ke sklu. „Nemám čas se tady dohadovat. Máte, co potřebuju, nebo ne?“

Lékárnice se odmlčela, prohlédla si ji přes obroučky brýlí a zavrtěla hlavou. „Kdybyste to už držela v ruce, věděla byste, že takhle silná hemostatika se v komerčních řetězcích sehnat nedají.“

„Fajn. To jste mohla říct rovnou.“

Matróna se nadechla k odpovědi, ale to už Zoe mířila k východu. Musela se krotit, aby na líné automatické otevírání počkala. Vysklené dveře byly to poslední, co by teď potřebovala.

Rozlehlým prostorem obchodního centra se linula veselá hudba, určená k umocnění povznesené nálady. Zoe tenhle žánr nikdy nemusela, ale teď jí plytký text a otravná repetitivní melodie lezly na nervy ještě víc. Přidala do kroku, aby z té převoněné budovy co nejdřív vypadla.

Venku se zhluboka nadechla v naději, že ji čerstvý vzduch trochu uvolní. Ještě před třemi dny by to fungovalo.

Zatímco kráčela po pražských ulicích a míjela lidi ponořené ve všedních útrapách, snažila se vytěsnit vlastní dotěrné myšlenky.

Podělalo se všechno, co mohlo. A byla to její vina.

Zakroužila ztuhlým ramenem a zaťala zuby, když ucítila bolestivý tah sešité rány. V batohu měla už jen dvě balení stehů, hemostatika nezůstala žádná. Věděla, že v lékárně je téměř jistě nesežene, ale chtěla to aspoň zkusit pro případ, že by se něco semlelo, než jí přijde objednávka z internetu.

Jakmile dorazila k obchodu s obuví na Plzeňské ulici, zazvonila u bočního vchodu a vzhlédla ke kameře. Dělala to vždycky, přestože by ji hostitel bezpečně poznal podle batohu s vakem po straně.

Jen co ji bzučák pustil dovnitř, vystoupala po schodech do třetího patra a zaklepala na robustní bezpečnostní dveře. Odpověděl jí tlumený hlas.

„Víte, že někteří pavouci mají jenom dvě nohy?“

„Ano, ale jen jeden horský druh,“ odvětila monotónně.

Dveře se otevřely a přivítala ji usměvavá tvář. Jakmile však Vincent spatřil její výraz, koutky úst mu poklesly.

„Koukám, že dnes by ti bodlo něco silnějšího než mátovej čaj,“ řekl, jakmile za ní zavřel, a letmo ji objal.

Zoe zavrtěla hlavou. „Víš, že nepiju.“

„Myslel jsem ultra silnej cejlon. Včera jsem si byl v Oxalisu pro zásoby.“

Pozvedla koutek v úsměvu, který však nedoputoval k jejím očím. „To asi bude muset stačit.“

Zatímco Vincent zmizel v kuchyni, Zoe pověsila svůj šátek a koženkovou bundu na věšák u dveří a zamířila do obýváku, v němž ucítila známou, jemnou vůni rooibosu. Stará skříň byla odsunutá a bezpečnostní dveře s elektronickým zámkem otevřené, takže prošla rovnou do kanceláře.

Usadila se na stoličku, kterou si přitáhla zpod okna, a rozhlédla se po místnosti. Konspirační tabule se spoustou špendlíků, papírků a provázků za Vincentovým stolem vypadala stále stejně. V ohromné knihovně zabírající celou jednu stěnu se nacházela změť knih, šanonů a složek, na skříňce opodál pak stálo terárium, v němž si na kokosovém vlákně hověla Hedvika, Vincentův sklípkan.

Zaslechla za sebou kroky.

„Koukám, že už pracuješ,“ poznamenala, když se Vincent vrátil se dvěma hrnky čaje, jehož výrazná vůně zaplnila celou pracovnu.

Její hostitel si vyvezl křeslo zpoza stolu, zaskládaného monitory, různou elektronikou a hromadou papírů, a usadil se naproti ní. Dlouhé vlasy měl nad zátylkem stažené gumičkou, na sobě tričko s logem Federal Bureau of Control.

Tohle ji trochu uklidňovalo. Jejich rutina. Jediná rutina v jejím životě.

„V práci je teď frmol,“ vysvětlil. „Máme tam nějaký šetření ohledně potenciálního úniku informací, šéf dělá virvál… co ti budu povídat.“ S povzdechem si sundal brýle a promnul oči. „Bral bych pár hodin spánku navíc. Nebo dnů.“

Vincent pracoval u české rozvědky, ale ještě před půlrokem veškerý čas věnoval organizaci, k níž patřila i Zoe – klanu Tegenarů, kteří se informačními službami nechávali najímat k řešení citlivých případů.

Až do letošního jara, kdy klan při brutálním útoku zanikl.

„Nesnáším všechny ty protokoly a nařízení,“ pokračoval Vincent. „V klanu se s ničím nedělaly dlouhý cavyky. U rozvědky je to samá byrokracie.“

„Vždyť jsme s nima spolupracovali i dřív,“ podotkla Zoe.

„Jako operativci. Nezávislí. Máš vidět, co všechno chtějí po svejch oficiálních zaměstnancích. Jsem rád, že mě aspoň nenutěj chodit do kanclu.“

Natáhla se po svém hrnku. Pomalu vdechla horkou páru s kořeněnou vůní černého čaje a zavřela oči. Hned nato je prudce otevřela, protože se jí pod víčky objevil výjev, který nechtěla vidět.

Rozhostilo se ticho, tíživější než obvykle. Minule se ve vzduchu vznášela naděje. Tehdy ještě nevěděli, jak moc bude marná.

„Zoe…“ Vincent se na ni podíval. „Není to tvoje vina.“ No jistě. Musel si domyslet, jak její akce dopadla. Oba věděli, že je to střela od boku a že tam Zoe nemusí najít vůbec nic.

Jenže našla. A přesto odešla s prázdnou.

„Bylo mu čtrnáct,“ řekla s pohledem upřeným do černé tekutiny ve svém šálku.

Před zraky se jí zjevila chlapcova pohublá tvář. Smysly jí zaplnil pach zatuchliny, křečovitý stisk jeho ledové, kostnaté ruky, ztýraný pohled těch modrých očí, které jí tak moc připomínaly oči úplně jiného člověka…

Když ho se slovy útěchy zbavovala pout, v hrudi jí vykvetla váhavá jiskřička naděje, dvojče té, kterou jasně viděla v jeho mladistvé tváři.

Naděje, kterou z nich obou vyrvali, když ho při útěku chodbou čtyřikrát střelili do zad.

Jakmile se útočníka zbavila, vyplnila dvě z chlapcových ran hemostatiky a další se chystala ošetřit v naději, že ho přes silnou ztrátu krve ještě stihne zachránit. Pak se ale poblíž ozvaly další kroky a ona, místo aby se skupině ozbrojených pronásledovatelů postavila, prostě utekla.

Zdrhla jako ten největší srab a nechala ho tam umřít.

„Dělala jsi, co jsi mohla,“ konejšil ji teď Vincent. Zaťala ruku v pěst. Nedělala. Nedělala, co mohla. Kdyby ano, Vojta by ještě pořád žil.

Vincent si povzdychl. „Tohle asi nikdy nebude lehčí.“ Zoe třískla hrnkem o stůl. „O tom to není, Vincente. Dala jsem slib. A stejně jsem mu nedokázala pomoct.“

Svěsila hlavu. Selhala jsem.

V tu ránu jí myslí probleskla úplně jiná vzpomínka.

Starší, bolestivější a surovější.

Rozšklebená rána na krku. Gejzír krve. Tělo klesající k zemi. Bledě modré oči prosící o pomoc.

Zaťala zuby, pevně semkla víčka a vší silou tu vzpomínku potlačila jako už tolikrát předtím.

„Co jsi zjistila?“ zeptal se Vincent. Oceňovala, že se v tom nevrtá.

Vstala a začala přecházet po místnosti, aby si utřídila myšlenky.

Když Vincenta navštívila minulý týden, potřebovala rozhodnout, co dál. Pátrání v Plzni ji přivedlo na stopu RSR, experimentálního léku, jenž dokázal extrémně zpomalit tep. Serpent, mafie, které Zoe šla už dlouho po krku, nechával tuto látku testovat na unesených lidech a údajně ji vyvíjel pro nějakou farmaceutickou firmu. Zoe však kromě jednoho článku v novinách neměla žádné kloudné vodítko a při spolupráci se soukromým detektivem z Olomouce narazila na akutnější problém: Roman Straka, jeden z hlavních únosců, pro Serpent nepracoval dobrovolně.

Když Zoe díky Vincentovým známostem u policie získala přístup ke Strakově telefonu, kontaktovala dalšího člověka, s nímž se během olomoucké akce seznámila.

„Same, potřebovala bych píchnout,“ začala, jen co se tehdy Samuelu Potockému dovolala. „Vím, že už s tím vším kolem Terezy nechceš mít nic společného, ale –“

„To si sakra piš,“ přerušil ji. „Hele, Zoe, jsem rád, že jsme to vyřešili, ale já jsem s tím už skončil. Šlus. Finito.“

„Mají Strakova syna. Unesli ho, aby na něj měli páku. Jenže Straka je teď ve vazbě, takže už Vojtu nepotřebují. Musím ho najít dřív, než se toho kluka zbaví.“

Na druhé straně zavládlo ticho. Potom Sam zaklel.

„Fajn. Co mám udělat?“

V následujících dnech se Samovi podařilo vysledovat polohu telefonu, na který Roman Straka lidem ze Serpentu volal. A právě tam Vojtu nakonec našla. Spolu s několika dalšími zuboženými lidmi.

Z akce se vrátila včera nad ránem, otřesená víc, než bylo zvykem. Když si pak se zaťatými zuby zašívala rameno, kde ji škrábla jedna ze střel, každý vpich sterilizované jehly jí připomínal, proč musí pokračovat.

Teď Zoe rázovala po Vincentově pracovně. „Asi se shodneme, že jít po té farmafirmě, o které se psalo v Olomouckém deníku, nemá smysl.“

Vincent si opřel kotník o koleno a vzal do ruky hrnek, z nějž se stále kouřilo. „No, nemáme nic, co by je usvědčovalo.“ Napil se. „Firem, co se zabývají vývojem léků, je spousta.“

„Správně. Takže na to musíme jít jinak. Tam, kde jsem našla Vojtu, RSR testovali taky. Jeden chlap mi řekl, odkud jim ten jejich sajrajt chodil. Měl by to být přímo zdroj.“

Vykulil oči. „To myslíš vážně? Zoe, tohle je zatraceně velký. Odkud jim to posílali?“

„Prý z nějaké laborky v Českých Budějovicích, lokaci neznám. Proto jsem tady.“

Vincent udělal rádoby smutný obličej. „A já vždycky doufám, že se ti po mně pro jednou zastesklo.“

Zoe se jen pousmála.

Vincent vstal, aby mohl s povážlivým heknutím sundat tučný šanon z vrchní police knihovny. Tentokrát ho ani nepopíchla, že by měl zapracovat na fyzičce. Stejně by mu muselo jít o život, aby se začal hýbat.

„Nevíš o tý laborce cokoliv dalšího?“ zeptal se, zatímco listoval složkou. „Třeba jestli se navenek netváří jako nějakej startup nebo tak?“

„Bohužel. Ale tohle podle mě nebudou dělat na očích.“ Vincent vytáhl z fólie lístek a podal ho Zoe. „V Budějovicích mám jeden kontakt. Je to taková… ehm, trochu výstřední dáma.“

Zoe pozvedla obočí. „Výstřední dáma?“

„Jenom trochu. Má tam dost známostí a vyzná se, tak ne že ji zas zatáhneš do průseru.“ Zasmál se, ale pak se zarazil. „Promiň, to vyznělo blbě. Vím, že jsi nemohla za to, co se stalo Igorovi –“

„Vincente,“ přerušila ho, „nehodlám ji do toho zatahovat, ani kdyby chtěla.“ O informátorovi, který ji ve vyšetřování únosů tolik posunul, nechtěla mluvit. Byl to další člověk, kterého setkání s ní stálo až příliš.

Ne, takhle uvažovat nebude. Za ty únosy, pokusy na lidech i zničení jejího domova nesl odpovědnost jedině Serpent.

Zrak jí padl na konspirační tabuli za stolem. Na obrázek siluety s otazníkem, jenž visel přesně uprostřed, označený cedulkou Štír – hlava drogové divize.

V hrudi se jí vzedmul hněv. Skvěle, přesně ten potřebovala. Učila se ho kontrolovat celý život, což znamenalo, že ho dovede využít jako efektivní palivo.

Vincent už se opět usadil do křesla. Všiml si, kam se Zoe dívá. „Nechci ti kazit naděje, ale mám dojem, že jeho v té jejich varně nenajdeš.“

„Věčně se schovávat nemůže. A něco tam o něm mít budou. Jenom se musím dostat dovnitř.“

„Zoe,“ oslovil ji, ale pak semkl rty. Vyčkávavě se zahleděla do jeho očí barvy zralých kaštanů. „Fakt do toho chceš hned jít? Sotva ses vrátila. A navíc jsi to koupila.“ Kývl bradou k jejímu rameni, odhalenému díky tílku.

„Mám přestat kvůli škrábnutí?“ zeptala se nevěřícně. Opřela si předloktí o kolena a provrtala ho pohledem.

„Víš stejně dobře jako já, co je Štír zač a co dělá. Nemůžu si tady sedět s nohama na stole, zatímco on si dál vesele testuje ty svoje sračky. Ti lidi zažívají peklo. Vím moc dobře, o čem mluvím.“ Vyletělo to z ní úplně samo. A teď se musela zatraceně snažit, aby se jí v hlavě nezačaly hemžit záblesky úplně jiných vzpomínek.

„Já vím,“ povzdychl si Vincent. „Jenom… říkám si, co by na to asi řekl, no… víš kdo. Nechtěl by, abys takhle riskovala.“

Osten bolesti přímo uprostřed hrudi. Nápor výjevů a vzpomínek, jež se zuby nehty snažila odrazit. „Nechtěl,“ řekla. „Ale na jeho názoru nezáleží, protože on už mluvit nemůže.“

„Zoe…“

„Nechci se o něm bavit, Vincente.“

S kývnutím sklopil pohled ke svému čaji. Rozhostilo se ticho, podkreslené ruchem dopravy za oknem a štěbetáním vlaštovek, které se venku houfovaly v přípravě na odlet do teplých krajin. Z bytu nahoře se ozvalo dětské pištění. Nejspíš tam musela bydlet šťastná rodina, protože je slyšela snad pokaždé, když se tu zastavila.

Zoe opět upřela pohled na siluetu s otazníkem. Kvůli tomuhle člověku se už spousta lidí nikdy nezasměje. Někteří proto, že jsou mrtví. A někteří proto, že zemřeli uvnitř.

Jedno však bylo jisté: jakmile Zoe Štíra najde, bude ji prosit, aby se k nim mohl přidat.

2 

čtvrtek 15. září, 10:35, Hradec Králové, 

současnost 

Andrea se znovu podívala na hodiny na stěně.

Nemůže ta blbá ručička tikat rychleji? pomyslela si, když zjistila, že je pořád pět minut po půl desáté, tak jako před dvaceti vteřinami. S povzdechem si podepřela tvář.

„… se většina literárních kritiků i v současnosti shoduje na tom, že myšlenky a díla Victora Huga jsou nadčasové,“ říkala právě paní Neumannová a tvářila se při tom důležitě, jako by stála před parlamentem, a ne před třídou plnou čtvrťáků, kteří se druhý týden školního roku nemůžou dočkat jeho konce. „Pane Chvojko, teď nám ten úryvek prosím přečtěte.“

Andrea se natočila, aby viděla za sebe.

Marek, který doteď seděl rozvalený na židli s nohama nataženýma pod stolem a bradou na hrudi, sebou trhl.

„Jakože nahlas?“ zeptal se.

Ve třídě to zašumělo tichým smíchem.

„Ano, nahlas, pane Chvojko,“ pronesla paní Neumannová, posadila se za katedru a odhrnula si z tváře pramen vlasů v barvě, které Andrea osobně říkala pochcaná sláma. Sousedka Markovi pomohla najít kýženou pasáž.

Odkašlal si. „Víte, co je to přátelství?“ spustil dramatickým hlasem, jímž si vysloužil výbuch smíchu. Andrea si jenom odfrkla a Marek pro změnu pisklavým hlasem pokračoval: „Ano. To je jako být si bratrem a sestrou. Dvě duše, které se dotýkají, ale nesplynou, dva prsty na jedné ruce.“

Andrea potlačila zívnutí. Čtvrtek se nacházel na horní příčce žebříčku „nejdebilnější rozvrhy“, protože začínal dvouhodinovkou tělocviku. Hagrid, kterého měla obyčejně ráda, je hned zčerstva brutálně prohnal a ona pak v literatuře padala únavou. To bude zas rok, zabrblala v duchu.

„Děkuji, pane Chvojko,“ povzdychla si paní Neumannová, jakmile Marek dokončil svůj oduševnělý přednes. Přejela pohledem třídu a zastavila u Andrey. „Slečno Klečková, mohla byste nám vysvětlit, co tím autor myslel?“

Andrea pokrčila rameny. „To fakt nemám tucha.“

„Tak nám aspoň vlastními slovy popište, co je to přátelství. Třeba se trefíte.“

Obrátila oči v sloup. „Když vaši kámošku podvede kluk a vy mu pak dáte hovno do batohu?“ navrhla.

Další vlna smíchu, o něco hlasitější. Učitelka si stiskla kořen nosu, odpovědět však nestihla, protože zazvonilo.

Andrea zavřela počmáraný sešit a spolu s propiskou ho hodila do batohu. Zrovna mířila ke dveřím, když ji zastavil strohý hlas.

„Slečno Klečková.“

Andrea s otráveným výdechem zaklonila hlavu. Pak se otočila zpátky na paní Neumannovou, zářivě se usmála a zamrkala. „Ano?“

„Pojďte sem na chvilku.“

Andrea mávla na dvojici kamarádek, které na ni čekaly u dveří, a zamířila ke katedře. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptala se nevinně, jako by nevěděla, co bude následovat.

Paní Neumannová se opřela loktem o stůl. „Posaďte se,“ pokynula k lavici naproti katedře.

Džízs, pomyslela si při pohledu na neoblomný výraz své třídní, hodila batoh zpátky na zem a kecla si na židli.

„Před prázdninami jste mi něco slíbila,“ začala učitelka. „Vzpomínáte si?“

Andrea dělala, že přemýšlí. Nakonec pokrčila rameny.

„Ani ne.“

„Ani ne,“ zopakovala třídní. „Takže hodláte dál zanedbávat docházku a porušovat školní řád tím, že budete na výuku chodit pod vlivem?“

„Jo tohle,“ zvolala. „To byl zbytkáč z víkendu. Se snad nepočítá, ne?“

Paní Neumannová se naklonila přes stůl a promluvila o něco shovívavějším tónem. „Jste chytrá mladá žena. Dovedu si představit, že se z vás jednou stane skvělá manažerka nějakého hezkého hotelu. Na vysokou byste měla.“ Andrea si odfrkla. Tohle pochlebování na ni nefungovalo. Na žádnou vysokou jít nehodlala. Nedovedla si představit, jak na přednáškách datluje do notebooku nebo leží do rána ve skriptech. Haha, ne, děkuju pěkně.

„Hezké peníze vám do klína nespadnou,“ pokračovala učitelka. „A tím, že budete kouřit na školních toaletách, si k nim nepomůžete.“

Andrea obrátila oči v sloup. „Bylo to jenom jednou.“

„V tomto školním roce. Je patnáctého září. Dobře víte, že pokud v tom budete pokračovat, tentokrát už preventista to vyloučení navrhne a já s tím nic neudělám.“

„A nenapadlo preventistu začít řešit šikanu? Oh, wait, on radši prudí lidi, co si občas zakouří na hajzlech a nikomu tím reálně neškodí.“

Kdyby paní Neumannová nosila brýle, teď by se na ni podívala přes obroučky. „Poslyšte. Já jsem vám chtěla pomoct, Andreo, ale moje dobrota má svoje meze. Pokud vám to takhle vyhovuje, jistě nebudete mít nic proti další ředitelské důtce.“

Andrea zamrkala. Neříkej to, varoval ji marně její žalostně chabý pud sebezáchovy.

„No, pořád lepší důtka než chodit s násadou od smetáku v prdeli.“ Vstala a nechala tam vyjevenou třídní sedět.

Na chodbě ještě udělala směrem ke třídě grimasu, než se začala proplétat mezi ostatními studenty směrem k toaletám.

Když za sebou práskla dveřmi, Markéta nadskočila.

„Oou, dostalas od Nojmanky klepec?“ zeptala se, zatímco si obnovovala řasenku.

„Fucking bitch,“ ulevila si Andrea a stoupla si k zrcadlu vedle ní. „Zas je důležitá jak prkýnko od hajzlu.“

„Ser na ni,“ řekla Soňa, která se opírala o topení pod oknem.

„Však jo. Mám ji totálně u prdele.“ Andrea zběžně zhodnotila svůj odraz v zrcadle, prohrábla si zvlněné blond mikádo a zkontrolovala linku kolem očí, protaženou do špičky. Když seznala, že její tvář vylepšit nepotřebuje, vytáhla z kapsy telefon. Odpověď na zprávu, kterou odeslala už včera večer, zatím nepřišla, a tak mobil opět schovala.

„Koukáš, jestli ti píše Ivošek?“ Markéta do ní šťouchla a zakmitala obočím. „Hlavně mu neodpovídej hned, aby si o sobě moc nemyslel.“

Andrea na ni vyplázla jazyk, ale pak se zakřenila a všechny tři opět vyšly na chodbu. Do hodiny managementu a marketingu zbývalo pět minut.

„Hele, co že to Drtilka říkala o tom skupinovým projektu?“ ozvala se Soňa. „Měl být na dnešek, nebo až na příště?“

Andrea se jí chystala odpovědět, že nemá tucha, ale vyrušil ji povyk opodál. Druhačka Anna Bečáková se cestou ke schodům snažila vybalancovat v náruči učebnice, když se k ní přitočil Marek Chvojka.

„Bacha, Bečko!“ křikl. Předstíral, že jí chce skočit do cesty, ale na poslední chvíli jí jen klepl zespod do rukou. Anna ten pohyb nečekala, vyjekla a věci jí popadaly na zem. Marek začal hýkat smíchy. Přidalo se k němu i pár kolemjdoucích, včetně partičky jeho nohsledů.

Anna klesla na kolena a natáhla se po sešitech.

„Hele, pokuds mi ho chtěla vykouřit, mělas říct rovnou,“ poznamenal Marek, který se nad ní tyčil.

Anna na to nic neřekla. Nikdy nic neřekla.

Andrea se oddělila od kamarádek, přistoupila blíž a hlasitě se zasmála. „To by v prvé řadě muselo být co kouřit.“

Marek se na ni otočil. „Hleď si svýho, Klečko.“

„By toho tvýho červíčka musela hledat lupou,“ pokračovala. „I když…,“ podívala se mu bezostyšně na poklopec, „v tvým případě by nestačil ani mikroskop.“

Markovi kamarádíčci se snažili potlačit smích, on sám zrudl. Výhružně k Andree přistoupil. „Máš problém?“ snažil se ji zastrašit. Po žoviálním tónu, kterým před chvílí předčítal Victora Huga, nezůstalo ani stopy.

„Tak zaprvé,“ prohlásila, aniž by ustoupila o jedinou píď. „Nelej na sebe tolik toho smradu. Páchneš jak děvka.“ Pak mu zabořila prst do hrudi. „A zadruhé, jo – mám problém se sráčema, co si svýho malýho ptáka kompenzujou na ženských. Takže pokud chceš bejt chlap, hleď si svýho a vysmahni, jinak budeš na podlaze hledat i svý prťavý koule.“

Marek na ni zlostně shlížel, Andrea mu pohled neochvějně oplácela. Nozdry se mu vlnily tak, že jí připomínal nasupeného býka. Nebo spíš vola vzhledem k jeho „výbavě“.

Jejich oční souboj narušilo zvonění. Aniž by z ní Marek spustil zrak, odstoupil o pár kroků, poté se otočil a s partičkou kamarádů zamířil do třídy. Andrea za ním zatřepotala prsty.

Anna, která celou roztržku pozorovala, si spěšně posbírala věci, ale než s tichým „díky“ odešla, Andrea se k ní naklonila a ztišila hlas. „Příště ho nakopni do koulí. Uvidíš, jak bude kvičet,“ mrkla na ni. Anna se nejistě pousmála a zakývala hlavou.

„Pěknej stěr,“ poznamenala Soňa, když druhačka spěšně vyrazila dolů po schodech. „Bacha, Drtilka.“ Trhla bradou na druhou stranu chodby, odkud k nim mířila učitelka managementu a marketingu.

Andrea cestou ke třídě znovu vytáhla mobil. V roletce na ni čekala dvě upozornění. Esemesku ani nemusela otevírat.

Mas peknej pruser holcicko. Bejt tebou sem dneska fofrem doma. Budem si muset promluvit.

Andrea nad zprávou od mámy obrátila oči v sloup. Jasně že jí Nojmanka hned zatepla vylíčila, jak je její dcera beznadějně zkažená.

Druhá zpráva přišla přes Messenger a vykouzlila jí úsměv na rtech. Přesně na ni od včerejška čekala.

Ahoj, Andy. Myslím, že bychom se mohly sejít. Co zítra? Zašla bych zase do Crossu. Ty jejich cheesecaky jsou nebe v puse. O:)

Andrea vzala mobil do obou rukou a naťukala rychlou odpověď.

Ahoj Lily, super!! :o) Tak treba v pet??? 

Reakce na sebe tentokrát nenechala dlouho čekat.

Dobře. Tak zítra. :) 

S úsměvem schovala telefon do kapsy. Neviděla se s Lily skoro tři měsíce a kamarádka jí neskutečně chyběla. Od školky bez sebe nedaly ani ránu, ale poslední dobou měla Andrea pocit, jako by se mezi nimi něco změnilo, jen to nedokázala pojmenovat.

Zatímco mířila zpátky do třídy, už si malovala, jak zase zavzpomínají na staré časy a proberou drby o lidech ze základky. Třeba to jejich přátelství trochu vzkřísí. Do kavárny se jí moc nechtělo, protože byla švorc, ale pro Lily to udělá.

Pro Lily by udělala cokoliv.

3 

čtvrtek 15. září, 14:00, České Budějovice, 

současnost 

Zoe přešla most s vybledlou modrou konstrukcí, zabočila vlevo na stezku vedoucí podél levého břehu Malše a zkontrolovala hodinky. Vlak z Prahy do Českých Budějovic měl zpoždění, proto přidala do kroku, aby k cíli dorazila včas.

Jakmile se před hodinou a půl usadila v prázdném kupé, vytočila číslo od Vincenta. Volaná jí to zvedla po pěti zazvoněních a působila uvolněně, ale Zoe nepochybovala, že si kvůli vazbám v budějovickém podsvětí dává moc dobrý pozor. Vincentovo jméno naštěstí prolomilo ledy, a tak si stručně domluvily setkání.

Zoe nečekala, že daný rozhovor přinese nějaký zásadní objev. Laboratoř, po níž pátrala, musela mít slušné krytí, takže o její poloze mohlo vědět přinejlepším pár vyvolených. A pokud ji informátorka přece jen nasměruje, nejspíš tam budou RSR pouze vyvíjet a k testování rozesílat jinam.

Zpočátku unášeli převážně bezdomovce, prostitutky, drogově závislé a další lidi na okraji společnosti. Postupně se však začali poohlížet po subjektech s konkrétní lékařskou anamnézou.

Zoe věděla, že Serpent RSR vyvíjí pro nějakou farmaceutickou firmu, ale k čemu mohlo sloužit extrémní zpomalení tepu? Lékařské vzdělání neměla, s nikým to zatím nekonzultovala a internet možnosti taky moc nezúžil.

Prošla pod posprejovaným mostem, kde minula prvního člověka za celou cestu. Oblohu halila ocelová šeď a studený vítr jí do tváře vháněl kapičky deště. Mezi stromy po její pravici začal brzy prosvítat plácek s kovovou konstrukcí v křiklavě červené a žluté barvě.

Už z dálky viděla, že venkovní posilovna není opuštěná. Na vysoké hrazdě visela za ruce drobná postava ve sportovním oděvu a v pravidelném tempu přednožovala, až se jí dva krátké tmavé copy pohupovaly na zádech.

„Kalistenika, nebo crossfit?“ řekla Zoe, když ji od ženy dělilo pár kroků.

Oslovená seskočila z hrazdy a otočila se. „Crossfit je pro padavky,“ pronesla. „Takže kalistenika. Co ty?“

„Mám radši powerlifting.“ Nebyla to pravda, ale na takovém heslu se dohodly.

Žena se s pokřiveným úsměvem opřela o sloupek, založila si vyrýsované paže na prsou a změřila si nově příchozí pohledem. „Na powerlifterku nevypadáš.“

Mohlo jí být kolem třiceti, měla atletickou postavu a vzezření influencerky propagující zdravý životní styl. Výstřední se nejevila, ale vzhledem k Vincentově averzi ke sportu to označení smysl dávalo.

Zoe se zaposlouchala. Až na běžný šum města, cvrlikání několika ptáků a šplouchání vody v řece opodál panovalo ticho.

Nabídla ženě ruku. „Jsem Petra,“ představila se krycím jménem. Každý v klanu ho měl a používal ho v komunikaci s informátory, operativci a při práci v utajení.

„Sára.“ Žena pevně stiskla nabízenou pravici.

„Zajímavé místo,“ poznamenala Zoe a odložila si batoh s vakem vedle bradel.

Sára pokrčila rameny. „Víš jak, tma pod svícnem a tak. Chodím sem obden, bez výjimek. Nikomu už nepřijde divný, že mě tu vidí.“

Na tom něco bylo. Posilovna se nacházela na otevřeném prostranství, kde by případného příchozího viděly už z dálky, což eliminovalo riziko, že někdo zaslechne jejich konverzaci.

„A v tomhle počasí tady vždycky bejvám sama,“ dodala Sára. Protřepala si paže, znovu vyskočila na hrazdu a za pravidelného oddychování se začala přitahovat. „Všichni radši… do posilky… Sráči, pche.“

Zoe se pevně chytila mokré hrazdy hned vedle a vyhoupla se nahoru. Nedávno sešitá rána se ozvala ostrou bolestí.

Sára seskočila a uznale pokývla hlavou. „Pěkný. Mělas říct, že děláš kalisteniku. Hned by sis u mě šplhla.“

„To bys mě taky mohla poslat do háje,“ poznamenala, spustila se opatrně dolů a pak se znovu, o něco pomaleji vytáhla do prostého shybu.

„Poznala bych tě po hlase,“ odmávla to Sára. Už opět stála opřená o sloupek vedle a pozorovala ji. „Tak co tě přivádí do Budějc?“

Zoe chvíli jen volně visela na hrazdě. Sluchem oskenovala okolí. „Vincent říkal, že tu máš kontakty.“

Sáře zajiskřilo v očích. „Co hledáš?“

„Jednu budovu.“ Pomalu se vytáhla vzhůru a na moment se zastavila s bradou nad hrazdou. „Kterou má pod palcem jistá organizace.“

Sára si ji tři vteřiny měřila nečitelným pohledem.

„Myslíš Serpent?“

Zoe seskočila. „Co o nich víš?“

„Jsou tady v tom našem smrádečku zalezlí pěkně dlouho a dělaj to co všechny gangy. Pár lidí o nich ví, ale nikdo s tím nechce nebo nemůže nic dělat.“ Odmlčela se a obočí se jí stáhlo. „Teda, jeden by tu byl.“ Nato se na hrazdu zavěsila ona a začala zvedat nohy tak, že se vždy špičkami sportovních bot dotkla horní tyče.

„Kdo?“ zeptala se Zoe, když si z tváře otřela vodu. Mrholení neustávalo a postupně jí promáčelo oblečení. Nebylo by to ani zdaleka poprvé, co promokla až na kost, a Sára očividně zrovna tak.

„Před třema měsícema mě kontaktoval jeden soukromej detektiv,“ začala Sára vyprávět mezi pohyby. „Měl rozdělanej nějakej případ, na kterej si ho kdosi najal… Nevím, na detaily se mě neptej… Spojila jsem ho s pár lidma. Když jsem s ním mluvila naposled, říkal… že má horkou stopu.“

„Co zjistil?“

„Netuším. Ale můžu ti na něj dát kontakt.“ Seskočila z hrazdy, otřela si ruce do upnutých kalhot, v nichž vynikala její svalnatá stehna, a vytáhla z vaku opodál telefon. Zoe ucítila, jak jí v kapse zavibroval mobil. „Díky.“

Shýbla se pro věci a otočila se k odchodu. Sářin hlas ji však ještě přiměl se ohlédnout.

„Ten detektiv toho nejspíš zjistil až moc.“

„Proč myslíš?“ zeptala se Zoe.

„Protože se mi pak už neozval.“ Pokrčila rameny.

„Kdyby to vyřešil, nejspíš bych se o tom někde dočetla. To se ale nestalo. Což znamená, že ho na tý adrese možná ani nenajdeš.“

„Nezkoušela jsi zjistit, co se s ním stalo?“

Sára se uchechtla. „Sorry, ale krocnout se nenechám, na to mám svůj život až moc ráda.“ Podívala se jí do očí.

„Na rozdíl od tebe, očividně.“

„Říkala jsi, že tu s nima nikdo nic nedělá.“ Zoe se pousmála. „Možná je na čase to změnit.“

„Máš koule. Ale pokud víš, co jsou zač, určitě taky víš, čeho jsou schopný.“

„Vím. Díky za starost.“ Pomalu odcházela, ale ještě k ní dolehla Sářina poslední slova.

„Dávej bacha. Hlavně kvůli lidem, na kterejch ti záleží.“

Pozdě, pomyslela si Zoe. V tomhle ohledu neměla co ztratit.

Serpent už ji o všechny připravil.

4 

čtvrtek 15. září, 16:30, Hradec Králové, 

současnost 

„Why have you forsaken me? In your eyes forsaken me…,“ zpívala Andrea spolu s frontmanem skupiny System of a Down, jehož melodický hlas se linul ze sluchátek. Položila ruku na kandelábr a ladně se kolem něj obtočila, než pokračovala dál napříč sídlištěm. Někteří kolemjdoucí ji znali, takže jenom s úsměvem potřásli hlavou.

Ačkoliv už nemohla jít pomaleji, od cíle ji dělil poslední verš. „… When angels deserve to die,“ dozpívala a povzdychla si, částečně nad dokonalostí své oblíbené písně a částečně nad tím, co ji čekalo. Vytáhla si sluchátka z uší, otevřela vchodové dveře, které se v její bytovce nikdo neobtěžoval zamykat, a cestou do schodů začala v batohu lovit klíče.

Jen co odemkla oprýskané dveře malého dvoupokojového bytu a hodila batoh na botník, nasadila úsměv a zavolala: „Maminko, jsem doma!“

Ticho.

Well, shit, pomyslela si, zatímco se zouvala.

Máma seděla v kuchyni u jídelního stolku pod oknem. Blond vlasy měla sepnuté skřipcem a něco si prohlížela na mobilu. Na stolku před ní stál poloprázdný hrnek s nápisem Nečum na mě tímhle tónem!, dárek od kolegyň z nové práce.

Když Andrea vešla do místnůstky, máma vzhlédla.

„Kolik je hodin?“

Andrea se podívala na hodiny na stěně a poklepala si prstem na bradu. „Hmm, ručička ukazuje půl páté. Ale pokud jsi potřebovala, abych ti přečetla hodiny, měla jsi mi to napsat do té super zprávy, co jsi mi poslala. Vědět, že jde o něco tak zásadního, vrátila bych se dřív.“

Máma přirazila telefon na stůl tak důrazně, až káva zašplouchala a hrnek zařinčel. Andrea dělala, že si toho nevšimla.

„Psala jsem ti snad jasně, aby ses nikde neflákala.“

„Já se ale neflákala. Pracovala jsem se Soňou a Market na projektu do hodiny managementu,“ zalhala snadno, vzala si z kredence skleničku a zamířila k lednici.

„Přestaň ze mě dělat blbce,“ sykla máma. „Volala mi paní Neumannová. Prý ti hrozí vyloučení. Nechceš mi to vysvětlit?“

„A co ti mám vysvětlovat?“ Andrea si nalila do sklenice zbytek minerálky.

„Třeba jak tu školu hodláš dokončit, když furt děláš nějaký problémy. Víš, jak si před tou učitelkou vždycky připadám?“

„To vážně nevím. Nechápu, proč ti vůbec volala.“

„Protože jsem tvoje matka.“

„Ráda bych ti připomněla, že jsem už dospělá, takže technicky vzato by ti to mělo být jedno.“

Máma ji probodla pohledem. „Teď mě dobře poslouchej, holčičko. Dokud žiješ…“

„… pod mojí střechou, budeš sekat latinu,“ dokončila Andrea v souzvuku s ní.

Máma však pokračovala: „Nehodlám poslouchat, jak moje dcera držkuje na učitele, chodí do školy nacamraná a hulí na hajzlech.“

Andrea obrátila oči v sloup. „Bylo to jenom jednou.“ Máma si dala ruku v bok. To gesto působilo docela komicky, protože při tom pořád seděla na židli. Modrozelené oči, stejné, jaké po ní podědila její dcera, měla vykulené vzteky. „Jenom jednou, jo? Minulej rok to bylo minimálně jednou týdně.“

Andrea se napila příjemně chladné minerálky. „Mohlo by to být horší.“

„Horší? Jako třeba že zase strhneš učitelce sukni?“

Andrea frustrovaně vydechla. Už se ani neobtěžovala jí připomínat, že to tehdy na exkurzi neudělala schválně. Aspoň ne úplně. Nevěděla, že ta sukně bude Drtilce tak volná v pase. A že si tím hned v prváku vyslouží první důtku.

„Nebo jak jsi po své třídní hodila vložky?“ pokračovala máma. „A jak jsi pak jiné učitelce vylila olej do kabelky?“ Andrea frustrovaně rozhodila rukama, až jí minerálka vyšplíchla ze skleničky. „Jako fakt? A nechceš mi ještě připomenout, jak jsem v pěti ukradla v krámě čokoládu? Vždyť se to všechno stalo na základce!“ Ohrnula rty.

„Tohle děláš vždycky. Vždycky mi začneš předhazovat, co všechno tě na mně sere.“

„Mně by úplně stačilo, kdyby ses chovala zodpovědně jako každej normální člověk…“

Andrea si odfrkla.

„… nebo aspoň jako dospělá. Pak bych ti nic z toho připomínat nemusela.“

„Džízs, no tak jsem si zakouřila na hajzlech. Co je na tom? Dělá to každej druhej.“

„Mě ale nezajímá, co dělá každej druhej.“

„Nezajímá tě to, jenom když dělám něco ‚špatnýho‘. Na základce jsi mi v jednom kuse dávala sežrat, proč se neučím jako Lily. Tenhle dvojí metr ti připadá oukej?“

„A ty se divíš? Místo abys odpoledne dělala něco do školy, trajdáš po městě, flákáš se po barech a taháš se s chlapama. S tímhle přístupem chceš v životě něco dokázat? Vidělas svůj prospěch? Svoji absenci?“

„To je mi u prdele,“ odsekla Andrea. „Já se o tuhle školu neprosila. Klidně by mi stačil učňák, kdybys do mě v jednom kuse nevalila, ať jdu na hotelovku. Ale neee, tebe nikdy nezajímalo, co chci já.“

„Takže chceš taky žít z ruky do huby?“ zvýšila máma hlas. „Dřela jsem jak mezek, abych tě na tu školu dostala. Vzdala jsem se kvůli tobě všeho. Všeho, holčičko.“

„A kdo se tě o to prosil?!“ třískla skleničkou o stůl.

„Kdo se prosil o to, aby sis ještě na střední udělala děcko? Kdybys trochu přemejšlela, než jsi s fotrem vlezla do postele, možná bys pak nemusela vychovávat takový zklamání.“

Máma na ni hleděla, oči lesklé od slz.

Tohle nenáviděla. Věděla, že těch slov bude později litovat.

Tiše vyfoukla vzduch nosem a otočila se k odchodu. Ještě než za sebou práskla dveřmi od pokoje, donesl se k ní mámin tlumený hlas.

„Vždycky jsi byla takovej nevděčnej sobec.“

5 

Tak je to konečně tady. Napadlo mě, že bych to… všechno… co se stalo, zpětně sepsal. Abych to ze sebe dostal. Nenechal to v sobě dál hnít. Možná dosáhl nějaké katarze. Myslím, že to celé začalo před třemi lety. Kdyby mi tehdy někdo řekl, kam tahle z podstaty krásná událost povede a co mě čeká, čeho budu schopen… vysmál bych se mu do obličeje.

Bylo, tuším, druhého září. Monika, moje přítelkyně, měla odpolední, a tak jsem se po kontrole skromného investičního portfolia rozhodl podívat na svou disertační práci. Celé léto ležela ladem – Mon mi vtloukala do hlavy, že bych měl víc žít, vychutnávat si každý okamžik, vypnout na chvilku hlavu… A já si řekl, proč to nezkusit?

Léto jsme si užili jako nikdy dřív. Spoustu času jsme strávili na túrách a po koupalištích, leželi na dece v olomouckých parcích, hráli badminton, vysedávali v čajovnách a vedli dlouhé, hluboké rozhovory plné naděje a snů.

Koncem srpna už mě však začaly svrbět prsty a mozek se dožadoval něčeho náročnějšího. Monika se toho dne měla vrátit až za hodinu, proto jsem otevřel notebook a pustil se do rešerší ke své práci.

Byla kontroverzní, to jsem si dobře uvědomoval, ale ani obecná nevole komunity mě neodradila. Nikdo, kdo se nepokusil proklestit si vlastní cestu, ještě žádného úspěchu nedosáhl. Můj výzkum měl solidní základy a já neměl pochyb, že si práci obhájím. Vlastně jsem se docela těšil, až svému oponentovi vmetu všechny argumenty.

Zatímco jsem si pročítal jednu z uložených studií, téma mě jako obvykle pohltilo, takže když se ozvalo bouchnutí vchodových dveří, trhl jsem sebou. Podle hodinek mi rešerše spolkly hodinu a půl. Došlo mi, že se Monika zdržela. Až později jsem zjistil proč.

„Ahoj, brouku,“ pozdravila mě, jen co vešla do obýváku. Dala mi pusu na čelo a zamířila prázdným průchodem do ložnice, až korálkový závěs zacinkal. „Jak bylo?“ houkla na mě.

„Hm?“ zamručel jsem nepřítomně, stále ponořený v textu. Jakmile ke mně její slova doputovala, vzhlédl jsem.

„V pohodě. Co u tebe?“

Povzdychla si. „Pfff. Ani mi nemluv.“

„Stalo se něco?“

„Dovezli nám ten novej earl a byl plnej nějakejch breberek.“

„Uf. Takže jste ho museli vyhodit?“

„Jo. Co se dá dělat. Odplivnem si, zanadáváme a jedeme dál.“

Zrovna se v ložnici převlékala a já na ni znovu hleděl, jako bych ji nahou viděl poprvé, přestože jsme spolu byli už téměř tři roky. Stále jsem rád vzpomínal na den, kdy jsme se seznámili.

Tehdy v prvním ročníku magisterského studia na Univerzitě Palackého jsem objevil kouzlo brazilského maté, které mi díky pozvolnému uvolňování kofeinu začalo vyhovovat mnohem víc než káva, a jeho vysoká spotřeba mě často přiváděla do obchodu se sypanými čaji.

Právě tam jsem Moniku poznal.

Zpočátku jsme si vyměňovali jen běžné zdvořilostní fráze, ale naše konverzace se s každou návštěvou prohlubovaly a já zjistil, že do té malé, útulné prodejny přestávám chodit pouze kvůli doplnění zásob.

Na první rande jsme nešli nikam jinam než do čajovny, kde jsme pokuřovali vodní dýmku a nořili se do konverzací o nejrůznějších konceptech, od fungování lidského těla a jeho spojení s myslí až po samotnou podstatu vědomí.

Líbilo se mi, jak uvažuje. Zatímco já se na věci díval čistě vědecky, Monika mi nabízela úplně jiné úhly pohledu, založené na spiritualitě a intuici. Tahle kombinace dávala vzniknout poutavým rozhovorům, které mě díky její otevřenosti debatě skutečně bavily.

Teď, s rukou částečně schovanou za tělem, ke mně přistoupila, aby mě políbila, a já se na ni usmál. Ráda mi říkala, že se jí můj úsměv líbí a chtěla by ho vidět častěji. Je fakt, že opravdovým, upřímným úsměvům mě naučila až ona.

Když si ale všimla, co dělám, stáhlo se jí obočí. „Vždyť jsi mi říkal, že s tím začneš až na podzim.“

„Měl jsem chvilku času.“

Monice se ve tváři objevil ten výraz. Trvalo mi, než jsem ho poprvé identifikoval, protože mám problém číst emoce. Nyní jsem podle něj poznal, že se jí něco nelíbí. Nebylo těžké uhodnout co.

„Víš, že to musím dodělat,“ řekl jsem.

Povzdychla si. „Vím. Což neznamená, že z toho mám radost.“

Designer babies. Takové téma jsem si ke své disertační práci zvolil. Monice se nelíbilo, že se možností genetické úpravy embryí vůbec zabývám, natož že mě fascinuje natolik, abych se po škole začal podílet na výzkumu. O většině témat jsme se dokázali bavit konstruktivně, ale o tomhle ne.

„Tobě to vážně nepřijde zvrácený?“ vmetla mi nejednou do obličeje. „Připadá ti správný si dítě v podstatě naprogramovat? Hrabat se v samotné podstatě člověka a dělat z něj něco, čím nikdy být neměl?“

Snažil jsem se jí předkládat logické argumenty, ale síla jejího morálního kompasu je všechny přebila, a tak jsme se po spoustě nekonečných hádek dohodli na kompromisu: napíšu o designer babies pouze disertační práci, ale kariérně začnu směřovat ke genovým terapiím.

Nemělo smysl tohle téma znovu načínat, a tak jsem jenom zaklapl notebook, abych se jí mohl věnovat. Ona už seděla na pohovce vedle mě, pohled upřený kamsi do dáli, a žmoulala si ret. Vypadalo to, že se na mě pořád zlobí, ale jako by se v tom výrazu schovávalo ještě něco.

Vzal jsem ji za ruce a podíval se jí do očí. „Co se děje?“ Monika si promnula obličej a podívala se na mě. Koutky hezky vykrojených rtů se jí chvěly. Na moment zavřela svoje krásné laní oči, poté sáhla pro cosi vedle sebe a ukázala mi to.

Držela v dlaních pár fialových dětských botiček.

Chvíli jsem na ně koukal a se staženým obočím se snažil analyzovat, co mi tím chce říct. Nevybavovalo se mi, že by některá z jejích kamarádek měla tak malé dítě. „Pro koho to je?“ Pořád nevěřím, že jsem jí tak hloupou otázku tehdy doopravdy položil.

Monika se uchechtla a obrátila oči k nebi. Když znovu pohlédla na mě, měla je plné slz. „Pro koho asi…“

Bude ze mě táta, došlo mi konečně.

Vrhla se mi kolem krku, a zatímco se místností nesl náš smích, já ji pevně objímal.

Toho dne se mi svět obrátil vzhůru nohama poprvé. Kéž by to bylo naposled.

6 

pátek 16. září, 8:30, České Budějovice, 

současnost 

Zoe otevřela branku vsazenou mezi dva kamenné sloupky a vyšla schůdky k jednomu z nenápadných domků v ulici Edvarda Beneše. Pro soukromého detektiva ideální lokalita.

Jakmile se včera po schůzce s Vincentovou informátorkou ubytovala v motelu, vyhledala si ho. Našla však pouze adresu jeho kanceláře, záznam v obchodním rejstříku a kontaktní údaje na portálu firmy.cz, vlastní webové stránky nevedl. Střežil si svoje soukromí úplně stejně jako Filip Skácel, se kterým spolupracovala v Olomouci.

Podle oprýskaného zvonku usoudila, že svou práci vykonává už drahně let – první střípek informací, jež mohly hrát při setkání roli.

Otevřel jí vysoký muž kolem čtyřicítky, s nakrátko střiženými tmavými vlasy, oděný v černém tričku a obyčejných kalhotách.

„Dobrý den,“ pozdravila. „Inženýr Jindřich Kuneš?“

Muž přikývl. Všimla si jiskřiček v jeho očích a vrásek kolem koutků úst, lehce zkroucených vzhůru.

„Potřebovala bych vyřešit jistou záležitost.“

„Moji klienti se obvykle objednávají dopředu,“ řekl hlubokým, melodickým hlasem. „Můžu vám nabídnout termín.“

Zoe zvážila situaci. Tenhle člověk se udržoval ve formě a nesl se vzpřímeně a sebejistě. Odhadovala ho na bývalého vojáka nebo policistu, proto zvolila přímočarost.

Rozhlédla se kolem, zaposlouchala se a ztišila hlas.

„Jsem tu kvůli případu, na kterém jste pracoval. Týkal se jisté organizace, která operuje v tomto městě a kterou jste se pokoušel rozkrýt.“

Koutky hnědých očí se mu nepatrně přivřely, ale jinak na sobě nedal nic znát. Pár vteřin si Zoe měřil pohledem a zjevně se snažil celou situaci vyhodnotit.

Nakonec se vyklonil ze dveří, zkontroloval okolí a ustoupil stranou. „Pojďte dál.“

Ocitla se v malé předsíni. Jindřich prošel kolem ní a uvedl ji do prostorné kanceláře. Byla téměř spartánsky zařízená, což Zoe jenom potvrdilo její prvotní dojem. Žádné diplomy ani osvědčení na stěnách, jen tiše tikající hodiny vlevo nad prostým stolem.

Detektiv se za něj beze slova usadil, pokynul jí, aby zaujala místo na jedné ze dvou židlí naproti, a schoval do šuplíku kupičku papírů. Poté upřel zkoumavý pohled na Zoe. „Než začneme, budu rád, když se představíte.“

Kdyby Jindřich ten případ, o němž se zmínila Sára, tehdy vyřešil, Serpent by nemohl dál pokračovat ve svém „výzkumu“, proto musela zvážit dvě alternativy: buď ho zastrašili a přinutili mlčet, nebo ho podplatili. V takovém případě by hrozilo, že ji napráská.

„Jsem Petra,“ představila se krycím jménem.

„Těší mě, Petro. Mé jméno už znáte, takže bych přešel k věci. S čím vám můžu pomoct?“

Následující slova volila pečlivě. „Jistý zdroj mi sdělil informaci, že jste pracoval na rozkrytí zločinecké organizace, která tady operuje, ale údajně jste svou práci nedokončil. Ráda bych navázala tam, kde jste přestal.“

Jindřich si ji pár vteřin měřil nečitelným pohledem.

Zoe mu ho oplácela.

„Jaký zdroj vám tuto informaci předal?“ zeptal se.

„Jeden společný známý, se kterým jste tehdy spolupracoval.“ Zvolila generické maskulinum, aby Sáru neprozradila.

„A proč se tím chcete zabývat? Vede vás k tomu povolání, nebo…?“ Udělal neurčité gesto rukou.

„Dá se to tak říct,“ odvětila vyhýbavě. „A abych ve své práci mohla pokračovat, potřebuji zjistit, co víte.“

„Stále jste mi neodpověděla, kdo jste.“

„Protože jste se mě neptal.“

„Ptám se vás teď.“

Atmosféra začínala houstnout. Zoe se tu s ním takhle mohla dohadovat až do večera, protože zatím to vypadalo, že on ustoupit nehodlá. Buď je to tedy velice dobrý herec, nebo je zatraceně opatrný. Proto se rozhodla odkrýt první kartu.

„Řekněme, že jsem člověk, který řeší problémy. Něco jako vy, jen jiným způsobem a ve větším měřítku.“

„To mi má něco říct?“

„Ne. A ani by nemělo.“ Opřela si předloktí o stůl, naklonila hlavu ke straně a zahleděla se na něj. „Máte strach. Zašel jste tehdy moc daleko, někdo ze Serpentu se to dozvěděl a pohrozil vám. Proto jste toho nechal.“

Poprvé v jeho očích zahlédla záblesk emoce. Překvapení.

Vstal a přešel k oknu. „V tom případě je vám jasné, že vám nemůžu nic říct,“ pronesl s pohledem upřeným ven. Trefa, pomyslela si a trochu se uvolnila. Přestože byl ochotný otočit se k ní zády, neměla dojem, že si získala jeho důvěru. „Zatím mi stačí, když mi řeknete, co vás k nim přivedlo.“

Detektiv mlčel. Ruce měl spojené za zády, ramena narovnaná a nohy mírně rozkročené. Z jeho postoje vojenská historie přímo čišela.

Když na její výzvu nereagoval, rozhodla se vynést postupku: „Dobře, řeknu vám, co vím já. Serpent je mafie s mezinárodním přesahem. Mají pokryté všechny sféry: policii, soudy, politiku, státní správu… Vydělávají si mimo jiné vývojem a prodejem různých látek, převážně drog. Jejich buňky najdete po celé republice. V Budějovicích prý operují už dlouho a mají tu něco jako ústředí. Potřebuju zjistit, kde přesně.“

Jindřich se otočil, založil si paže na hrudi a opřel se o parapet.

Přesně takhle to dělával i on, problesklo jí náhle hlavou a na zlomek vteřiny tam viděla stát někoho úplně jiného. Někoho, ke komu měla tak blízko a kdo – 

Nepatrně zatřásla hlavou, aby tu vzpomínku uťala.

Detektiv si toho všiml, ale nekomentoval to. Místo toho si povzdychl a jeho rysy trochu roztály. „Na nikoho od nich nevypadáte. Proto si myslím, že můžeme mluvit na rovinu.“

Zoe kývla a vyčkávala.

„Před třemi měsíci,“ začal pomalu, „mi jeden známý dal tip na místní drogové doupě. Obvykle se podobnými případy nezabývám, ale ten jeho byl… osobní. Pro policii neměl dost důkazů, proto požádal o pomoc mě. Dostal jsem se daleko. Zatraceně daleko.“ Jakmile onu kamennou masku odložil, vypadal o poznání sympatičtěji, vlastně docela pohledně. „Ze začátku jsem měl problém o nich cokoliv zjistit. Chystal jsem se ten případ uzavřít s tím, že na to nemám. Pak jsem ale docela náhodou zjistil, že tady mají obrovskou varnu.“

Jejich laboratoř, pomyslela si, ale nepřerušovala ho.