Pavel Sekyrka 

Byla to vražda, zapomeň 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Pavel Sekyrka, 2026 

Obálka © Ivana Vaszily, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2775-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-2776-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

1 

„Nacházíme se před pumpou v Roztokách u Prahy. Tady dnes krátce po půlnoci došlo k přepadení. Během posledního půlroku už několikátému. S ohledem na okolnosti posledních měsíců, kdy se čerpací stanice v okolí Prahy – a nejen v okolí Prahy – stávají cílem organizovaného zločinu, najímají si místní pumpaři na svou ochranu bezpečnostní agentury. Jak ale sami dodávají, na tato přepadení není kapacitně připraven nikdo z nich. Gang maskovaných lupičů zpravidla tvoří minimálně tři osoby. Dva ze skupiny přicházejí do prodejny a připraví loupež, zatímco třetí sedí v nastartovaném automobilu venku. Policie České republiky konstatuje, že řada čerpacích stanic nemá kamerový systém, jak je zvykem třeba na Západě. Na druhou stranu kamerové systémy na těch čerpacích stanicích, kde již byly nainstalovány, nijak zásadním způsobem ke snížení této trestné činnosti nepřispěly. Pumpaři reagují tím, že náklady na instalaci kamer tak, aby pokryly všechna místa, jsou neúměrně vysoké a maskovaného lupiče stejně neodradí. I proto si aspoň najímají ochranku z řad důchodců, studentů nebo brigádníků, kteří by měli potenciální pachatele odradit. Dnešní den ale možná přinese průlom v celém případu.

Zde na čerpací stanici v Roztokách došlo k dopadení zatím neznámých pachatelů. Stalo se tak díky pohotovému zásahu najatého hlídače, který pracuje na této benzině teprve měsíc. Rozhovor na kameru odmítl, ale vedle nás už teď stojí major Viktor Polášek z Okresního ředitelství Policie České republiky Prahazápad, kterému předávám slovo.“

Kamera, zabírající střídavě reportérku a kriminalisty krokující místo činu, se přesunula na podsaditého padesátníka v uniformě.

„Ano, je to tak, jak zaznělo ve vaší reportáži, ale s některými informacemi tak, jak byly řečeny, musím nesouhlasit.“

„Jak se celá situace odehrála?“ navedla ho reportérka.

„Ten scénář,“ zaváhal, „se prakticky opakuje. Pachatelé si vytipují čerpací stanici, zřejmě párkrát naberou benzín, zmapují si přitom obsluhu a zabezpečení. Poté se ve večerních hodinách vrátí. Dva maskovaní muži vyndají z jejich vozu po odjezdu posledního auta značku ‚zákaz vjezdu‘. Umístí ji na odbočovací pruh, kam obsluha nevidí. Poté dají znamení třetímu v automobilu, aby mezitím zaparkoval u stojanu. Ten čeká v nastartovaném vozidle, zatímco ti dva maskovaní se nepozorovaně zezadu přiblíží k budově a pak vejdou dovnitř. Jeden jistí situaci se zbraní zezadu, druhý dojde k obsluze a vyžádá si obsah pokladny.“

„Dnešní situace se ale odehrála jinak,“ řekla.

„V tomto směru ano.“

„Můžete být konkrétnější?“ pobídla ho.

„Bohužel v této fázi nemohu, celá záležitost je obsahem vyšetřování, které je na samém začátku.“

„Podle informací naší televize gang čekal na předání peněz a hlídač, který byl na místě přítomen, pachatele odzbrojil.“

Policista nasadil apatický výraz.

„Vše je předmětem dalšího vyšetřování. A to je na samém začátku, jak jsem již řekl.“

„Poté došlo ke střelbě,“ napověděla mu.

„Útočník zřejmě zpanikařil a stiskl spoušť. Výsledkem je těžce zraněná obsluha čerpací stanice, která teď bojuje v nemocnici o život.“

„To, co se dělo potom, zní až neuvěřitelně,“ nadhodila.

Policista nenápadně pokrčil rameny a udělal u toho grimasu, jež měla zřejmě připomínat úsměv.

„To souvisí s tím, v jakém kontextu vnímáte zásah jako neuvěřitelný. Jednalo se o velkou nerozvážnost. Hlídač, který nemůže mít s podobnými útoky žádnou zkušenost, udělal něco, co bych nazval hrou na hrdinu. Bylo štěstí, že si incident nevyžádal žádnou oběť na životech.“

Reportérka se snažila skrýt rozpaky. Nasadila optimistický výraz a pokračovala: „Security osoba pumpy zneškodnila postupně všechny tři útočníky, je to tak?“

Policista vypadal zaskočeně.

„K tomu se v této chvíli nebudu více vyjadřovat.“

„Podle informací naší televize,“ nedala se odbýt, „jeden z lupičů, který mířil na obsluhu, stiskl spoušť. Klečící hlídač s rukama nad hlavou měl sáhnout po plechovce piva a zasáhnout jí střelce přímo do hlavy.“

Důstojník, hledící do kamery, zachovával strojený úsměv.

„Jedná se o nepodložené informace.“

„Máme výpověď svědka, který si šel na pumpu nakoupit a připletl se k přepadení.“

„Asi očekáváte senzaci. Bylo zde, jak to v těchto případech bývá, víc štěstí než rozumu,“ dodal.

Reportérka se teď neubránila úžasu.

„Myslíte, že se vážně jednalo o štěstí?“

„Rozhodně bych z tohoto místa vyzval všechny, kteří by se vyskytli v podobné situaci, aby se nikdy nepouštěli do žádného dobrodružství a vyčkali na příjezd Policie České republiky, která je na podobné krizové scénáře proškolená. Nechceme, aby se to, co se zde dnes odehrálo, stalo návodem všem ostatním civilistům z řad ochranky na pumpách, a celý postup tohoto jednotlivce bych označil…“

„Pane majore, je pravda, že poté, co tento hlídač zneškodnil prvního útočníka, ukořistěnou zbraní zasáhl správným namířením pod regály nohu druhého útočníka? Když zajistil i zbraň druhého muže, vyběhl ven a spustil palbu na ujíždějící vozidlo gangu?“

Policista, očividně nervózní víc z reportérky než ze světla lampy mířící do jeho obličeje, se snažil zachovat si neutrální výraz.

„A tady se dostáváme k tomu, paní reportérko, co chcete slyšet, ale co by nikdy školený příslušník sboru neudělal. Podle předběžných zpráv, abych použil vaše slova, tento civilista po vyběhnutí z budovy bez jakéhokoliv upozornění začal pálit po vozidle, ve kterém mohlo být více lidí, včetně rukojmí. Tento postup bych označil za praktiky Divokého západu, takže…“

„Jak víme,“ přerušila ho, „krvácející útočník ve vozidle značky Škoda Favorit o kilometr a půl dál havaroval v příkopě.“

„K tomu se nebudu vyjadřovat,“ řekl komisně.

„Při návratu hlídače do prodejny se měl jeden z útočníků pokusit z místa utéct, je to pravda?“

„Ano a tím se dostáváme k celkové podstatě toho amatérského zásahu. Celá situace se odehrála těsně předtím, než na místo dorazila naše hlídka a situaci zajistila.“

Reportérka se zatvářila o poznání smířlivěji.

„Nezajistila hlídka policie situaci až po akci?“ pomohla mu.

„Není to tak docela pravda. Jeden z útočníků byl po příjezdu naší hlídky stále při vědomí a pokoušel se o odpor. Hlídka ho pomocí chvatů zpacifikovala,“ prezentoval.

„Kde se nachází tento hlídač nyní?“ reagovala.

„Podle mých informací je mimo ohrožení života.“

„Je pravda, že v případě pachatelů se jedná o recidivisty, kteří mají za sebou bohatou trestnou činnost?“

Nadechl se, ale pak zavrtěl hlavou a řekl: „Děkuji za vaše otázky, tisková konference k případu bude oznámena.“

2 

„Co tomu říkáš?“

Plukovník Švejda sebou trhl, když k němu bez ohlášení sekretářky vtrhl Čenda Jirák, zástupce velitele a padesátník s mírnou nadváhou. Rozhodně si nevybral správný den.

„Čemu, krucinál?“ reagoval Švejda.

„Že za tou divočinou na tý čerpačce stojí Braný.“ Šéf mordparty klepl vztekle deskami o hranu stolu, až se Jirák lekl.

„Za hodinu mám bejt kvůli tomu u ředitele. Nemaji nahoře na něj prej skoro nic, co se týká pobytu v Řecku. Proto chce prezident po řediteli tohle, co tu máme. Kecaj samozřejmě,“ odstrčil se s křeslem od stolu. „Jasně že si ho tam hlídali a chtěji to srovnat s tim, co tu o něm máme my. Co je, co na mě čumíš? Je v republice, samozřejmě!“

„Tys to věděl,“ pronesl Jirák s údivem a čekal, až mu to Švejda vysvětlí.

„To to mám hlásit? Je jako nějaká hvězda, nebo co?“ štěkl.

„Ne, to rozhodně není,“ pronesl tišším hlasem Jirák.

„Dan Braný je pohroma, myslí si to tady o něm každej,“ dodal.

Švejda se zamračil a věnoval zástupci nelítostný pohled.

„Nečum takhle na mě, vim přesně, co mi chceš říct. Odpověď zní ne,“ řekl.

Jirák si přisedl na desku jeho stolu a založil si ruce.

„Karle, víš, že si řikáme věci na rovinu.“

„Přeskoč to!“ křikl Švejda. Bylo na něm vidět, že se mu to řešit nechce, ale těžko se mu utíkalo před Jirákovým pohledem. Konečně se na svého zástupce zpříma podíval. „Myslíš si, že mě to nenapadlo? Je nás tu pět a půl. Ale než tohohle, to radši pět a půl. Někdo si zmizí s řeckou štětkou do Řecka, i když je mu nabízený místo zástupce vedoucího vyšetřovatele na mordpartě. Veme si místo toho radši neplacenou, časově neomezenou dovolenou. Dva a půl roku o něm nevíme. No co, telefonoval mi. Řek jsem mu, že máme plno.“

Jirák neskrýval rozpaky.

„Cože jsi mu řek? Že máme plno? Nikdo ho nemá rád, ale kluk s jeho čuchem…?“

Velitel bouchl do stolu.

„Tak hele, on je kandidát na psychopata. Tyhle lidi nejsou s námi, jasný? Tyhle lidi zatýkáme. Chceš znát moji diagnózu?“ Švejda se na něj zlostně díval a čekal na odpověď.

„Ty snad nejsi psychiatr,“ reagoval s klidem Jirák.

„Na tohle nepotřebuju bejt cvokař,“ křičel Švejda.

„Magor. Je to normální magor s nevyřešenou minulostí. Ať už v tom hraje roli ta jeho řecká šlapka, nebo jeho prominentní fotřík v roli disidenta.“

Jirák začal přecházet sem a tam, ale vzápětí se zastavil, protože chtěl, aby Švejda věnoval pozornost tomu, co řekne.

„Danovo tatík byl přece skvělej vedoucí odboru. To snad nechceš popřít, že všechno to haraburdí, co kluci na obvodu měli a za co jim to vyměnil, je jeho práce. Glocky, vesty, vysílačky…“

Švejda si založil ruce na prsou a přísně si Jiráka změřil.

„Čendo, přestaň mi dávat přednášku. Braný je naprosto nevyzpytatelnej. Sólista. Co o něm víme: bojový sporty, děvky. Žádná rodina. Problémy s chlastem. Nemá respekt k nadřízeným, k životu celkově.“

„Talent, neskutečnej,“ skočil Švejdovi do řeči Jirák.

„A talent na chlastání? K tomu mi nic neřekneš?“ Jirák bezmocně pokrčil rameny.

„Co se týká toho chlastání, už jsem ti to jednou řek, jak jsi tehdy udělal Vendovi prohlídku a pak nám všem přednášku, že tohle nebudeš tolerovat. Podívej, máš tuhle řídicí funkci, krásnej stůl, exkluzivní kočku, po práci máš tenis, pak máš nějakou recepci nebo vemeš kočku k Mánesovi na večeři a pak přijdete večer domů s novou kabelou z Kotvy. V lednici šampíko, co jsi dostal od policejního prezidenta na vánoční recepci, pustíš na stereu Petru Janů, nechceš, aby sousedi slyšeli, co nemaji, a stačí úplně, že se jim o patro níž houpe lustr.“

Velitel s ním očividně začal ztrácet trpělivost.

„Drž klapačku! Nezapomínej, s kym mluvíš!“

Jirák jen pokrčil rameny a bylo jasné, že svůj nepříjemný monolog ukončit nehodlá.

„Karle, asi dvě třetiny z oddělení, co nás tu máš, přijdeme domů, kde na nás čeká naše kočka, který dáme mlíko z lednice Calex, a můžeme si akorát tak pro někoho nechat poslat nebo si zavolat na ty drahý telefonní čísla, co se zabejvaj chlapama. Nebo můžeme zpátky do lednice pro pivko, slaninu nebo utopence, co žereme v práci. V telce program F1, kde nic nedávaji.“

Velitel mlčel a sklonil hlavu.

„Jen jsem chtěl,“ pokračoval Jirák, „abys nelámal hůl nad někym, jako je Braný. Dovol mi, abych to jako zástupce velitele zopakoval, že máme podstav a že Braný je člověk, kterýho potřebujeme.“

Když Jirák viděl, že Švejda už nemá co říct, kývl mu na rozloučenou a vzal za kliku.

„Čendo,“ zastavil ho plukovník, aniž zvedl hlavu od stolu. „Už nikdy, už nikdy si nedovoluj dřepět na mym pracovnim stole.“

Jirák zůstal na vteřinu stát jak opařený. Pak vzal znovu za kliku sekretariátu a potichu za sebou dovřel.

3 

Dan Braný seděl ve výukové místnosti a hleděl na mladou, krásnou ženu, jak listuje papíry tam a zase zpátky. Měla hubený, roztomile pihovatý obličej a husté, na platinovou blond obarvené vlasy, sepnuté do culíku. Saténovou halenku rozepnutou u krku plus ještě jeden knoflík níže. Zakasanou do džínové minisukně, kopírující ženiny útlé boky. Její štíhlé nohy byly zvýrazněny šedými silonkami. Pokud to má vystudované, říkal si, musí mít v kapse ještě mokrý diplom. Zaskočilo ho, že na něj poslali někoho, kdo má sotva po promoci.

„Uděláme si pár testů, poručíku,“ řekla konečně. Zvedla se a přikročila ke stolu, kde seděl. „Tady na tom prvním papíře jsou různé geometrické útvary, vy budete…“

„A váš názor?“ skočil jí do řeči.

„Prosím?“ řekla udiveně.

„Já vám tam klidně zakroužkuju kolečko, čtvereček, v případě zájmu kosočtverec i jiný obrazce. A příště zas zakroužkuju něco jinýho, když budu chtít.“

Její obličej ztuhl. Chvilku na něj jen hleděla.

„Co si myslím jako psycholog? To ze mě nedostanete. Kromě toho by před zahájením testů, které budou trvat zhruba tři hodiny, je to kolem 500 otázek, bylo zcela neprofesionální odhadovat dopředu, jak dopadnou, nemyslíte?“

„Mě zajímá, co si myslíte vy. Před časem mě kvůli papírům, co držíte v rukou, odmítli. Že nemaji místo,“ řekl.

Opřela se o tabuli a založila si ruce na prsou.

„Jste neústupný. Už víme, že jste neústupný. Nevím. Nic víc vám k tomu teď neřeknu. Stačí?“ pousmála se.

„Úplně vám nevěřim,“ pronesl. Musela na něm poznat, jak ji podezírá.

„Takhle to řeknu: nevím, jestli jste na návrat k této práci připravený,“ řekla nakonec.

„Já to vidim stejně,“ opáčil s úsměvem.

„Proč se chcete k téhle práci vrátit?“

Zamračil se. Očividně ho zaskočila, protože hned neodpověděl.

„Vaším zásahem před skoro třemi lety v kauze řeckého gangu na našem území se inspekce zabývala od té doby a během vaší nepřítomnosti, víte kolikrát?“

„Dvakrát? Přišla mi obsílka do Řecka,“ řekl.

„Sedmkrát, bylo to sedmkrát,“ reagovala. „A vy jste byl obeslán čtyřikrát a jen jednou jste se dostavil k výslechu na ambasádu.“

Pokrčil rameny. „Měnil jsem jednu dobu často adresu,“ dodal na vysvětlenou.

„Měl jste původně dostat metál za statečnost,“ řekla významně.

Rozesmálo ho to. „Byla z toho ve výsledku jen bramborová medaile. Asi když započetli mý průšvihy, včetně pár průserů kvůli chlastu.“

„Když jste se vrátil z Řecka, chtěl jste zpátky k nám, ale neprošel jste prověrkou. Teď jste tu znovu,“ pokračovala.

Letmo po ní přejel očima.

„V Řecku jste měl vztah s bývalou prostitutkou řeckého původu, Penelope Leandrosovou, narozenou v Plagii, dnes severní Řecko, ve spisu StB pod krycím názvem Afrodita. Nenapadlo vás, že tohle mohlo hrát při té prověrce po návratu svou roli? Máte slabost pro tyhle typy žen a ona byla školená v tom, jak z někoho dostat…“

„Státní tajemství?“ rozesmál se.

„Byla jejich,“ nedala se zaskočit. „Nenapadlo vás nikdy, proč to byla tak velká láska, dokud jste byl v kontaktu s vaším otcem, který po revoluci začal pracovat na ministerstvu zahraničních věcí? A že se to mezi vámi začalo v Řecku sekat, jakmile váš otec přestal mít vedoucí funkci a stal se už jen řadovým zaměstnancem?“

„To mělo jiný důvody, o kterých tu nehodlám polemizovat,“ řekl tichým hlasem.

Pokrčila rameny. Namířila na něj propiskou, aby si ji přebral.

„A co vaše testy?“ vypálil najednou.

„Jaké testy?“ podivila se.

„Vám by vyšly normálně? Paní psycholožko?“ S furiantským úsměvem si založil ruce na prsou a čekal, co z ní vyleze.

„Myslím, že mi dopadly celkem dobře, skoro bych řekla výborně,“ řekla nakonec.

Obrátil oči v sloup.

„Řekla jsem něco špatně?“

Uchopil tužku a začal kroužkovat první z útvarů v testu. Psycholožka mu lejstra sebrala.

„Tak do toho, řekněte mi, co mi vyšlo v testech špatně.“

Nereagoval na to a pokusil se znovu sáhnout po oxeroxovaných kopiích, ale odstrčila je ještě dál.

„Nechci,“ odmítl a snažil se dál si jí nevšímat. Uvědomil si, že by to, že ho odmítli, a teď ho sami kontaktovali, nejspíš neměl dávat sežrat jí. Střelil po ní pohledem. Celou dobu se na něj dívala, teď pokrčila rameny a šla zpátky ke svému stolu.

„Dobře, já vám svůj názor na vás řekla, myslela jsem jenom, že máte v sobě tu slušnost a řeknete mně tedy ten váš na mou maličkost.“

S nelibostí ve tváři zvedl hlavu. Pak pokrčil rameny a téměř neznatelně si povzdechl.

„Podle mě jste z menšího města. Jako dítě jste byla deprivovaná a dodnes jste se s tím úplně nevyrovnala. Máte, i když málo, okousaný nehty. Na takovou dámičku trochu extrém, s tím lakem to ještě víc vynikne. Když jste si dělala poznámky, neustále jste žužlala tu gumu na konci tužky. Chybělo vám v dětství objetí nebo jste byla necitlivě odebraná od mateřskýho prsu. Křížek, co nosíte na krku, neni dárek k výročí ani jste si ho nekoupila, je aspoň padesát let starej, bude buď po babičce, nebo vám ho dala babička nebo osoba, se kterou jste měla oproti matce hezkej vztah. Měl váš otec kladnej vztah k alkoholu? Když jsem zmínil chlast, nebylo možný přehlídnout ve vašich očích ten odpor. Možná díky tomu rozvod rodičů. To byste byla pak ráda, když byste vypadla do Prahy. Začít studovat psychologii, abyste porozuměla sobě, jako to dělaji ti ostatní psychologové. A přitom si usmyslela, že musíte pomoct těm ostatním, který si tim museli projít taky. Podle mě budete tvořit komplikovaný vztahy. Myslim, že toužíte po někom, kdo by si vás vážil a taky vás miloval a opečovával. Každou chvíli je slyšet, jak si pod stolem sundáváte pantofle a chodidlem jedný nohy třete lýtko tý druhý. V těch silonkách to musí být příjemný. Několikrát jste si přehodila hřívu z jedný strany na druhou, abych viděl váš krk a samozřejmě vaše bujný vlasy. Naprosto zbytečně se stydíte za svoje zrzavý vlasy, což je vidět na těch odrostcích. Jste těma pihama a jako zrzka celkově exkluzivní. Pohrdáte chlapama, kterým jde jen o krásu, ale protože víte, že chlapům jde vždycky jen o krásu, nebudete mít problém přistoupit na obchod. Nosíte i na tomhle oddělení upnutý věci, aby zvýraznily všechno to hezký. Budete vyhledávat spíš starší chlapy, který by vám to mohli vynahradit. Sexem se budete spíš vykupovat, nemáte k němu kladnej vztah. Určitě nejste abstinující, ale budete spíš schovávat to, že vám chybí mnohem víc něha nebo úkryt u někoho. Přátelství? Když…“

„Tak stačilo…“

Všiml si, že se pousmála, ale jinak zůstala očividně úplně klidná. Opět k němu přisunula listy s geometrickými útvary. Až když před něj pohodila tužku, si uvědomil, jak ji naštval.

4 

Psycholožka seděla u sekretářky, provozní porada vedle ještě neskončila.

Pak se dveře otevřely a chlapi pozvolna, jeden po druhém začali opouštět místnost. S posledním vyšel i velitel. Protáhl se ve dveřích a pak se na ni unaveně pousmál.

„Klári, pojď dál. Janičko, zlatíčko,“ nakoukl zpátky přes futro.

„Než to dořekneš, už ho máš na stole!“ Švejda zakoulel očima.

„Vás nemůže člověk nemilovat, Moneypenny! A pro slečnu psycholožku samozřejmě jen vodu, chce žít zdravě.“

Sekretářka reagovala smíchem a odebrala se za závěs do kuchyňského koutku. Švejda zavřel dveře a těžce dosedl za stůl.

„Někdy myslim, že se z nich poseru, fakt.“

Klára se opřela o desku a chytla ho za límec saténové košile.

„To nevim, ale ještě jednou jí řekneš, že ji nemůžeš nemilovat, pane Bonde, a mordparta bude mít na práci o jeden případ vraždy provedené obzvlášť bestiálním způsobem navíc.“

„Přece bys nežárlila, kotě,“ řekl pobaveně.

Zamračila se. „Co asi teď dělám, Sherlocku? A řek jsi druhej důvod, kterej k takový vraždě opravňuje. Říct mně kotě jako nějaký blbý husičce! Ale je ti odpuštěno. A běda, jak se něco dovím, hošánku.“

Vyťala mu výchovný záhlavec a pak mu podala desky. Hned je otevřel a začal se probírat papíry uvnitř. Naklonila se nad něj a sledovala, co zrovna pročítá.

„Máš tam k tomu podrobnou výkladovou zprávu,“ spustila. „Tyhle grafy, nad tim si sedneme. Spíš tohle bys měl vědět. Vyplnil to, ale bylo mu to šumafuk. Takže vůbec nevim, jestli se daji ty výsledky použít. Je chytrej. A dal mi jasně najevo, že když bude příště chtít, aby vyšly testy jinak, nebude mu to dělat problém.“

Švejda se na ni přísně podíval.

„A bude, nebo nebude?“

Zamyslela se. „Chlapovi s jeho inteligencí rozhodně ne,“ usoudila nakonec.

Švejda se zaklonil do křesla, propojil prsty a nad hlavou si mocně prokřupal ruce.

„No, celkem mě děsíš, čičinko,“ pronesl. Zatímco sama dál listovala lejstry, vstal od stolu a podíval se z okna. Pak zkontroloval dveře. Pevně ji k sobě přitiskl a začal líbat. Vytrhla se mu.

„Oh, Jamesi, nemám slov.“ Cudně si urovnala oblečení, zkontrolovala v kapesním zrcátku rtěnku a natupírovaný účes a s výrazem hrané moci našpulila rty. „Každou vteřinu otevře Moneypenny s kávou na podnosu a není důvod ji děsit,“ dodala.

„Ty čičino jedna,“ řekl s povzdechem, „nejradši bych to tady zapích, naložil tě do auta a švihali bysme do Špindlu. Víkend jen pro nás.“

„Do Špindlu? Do Špindlu?“ zasmála se. „Takhle mluvíš vždycky, když máš dostat odměnu. Přesto s tvojí hodností a ohodnocením nabídneš vždycky skromně Špindl, kam jezdí tyhle dnešní hvězdičky, jak o nich píšou v Blesku, a přitom jinde jsme ještě nebyli.“

„Šumavu ti taky ukážu,“ nadhodil směle.

„Jasně,“ opáčila. „A pak Jizerky. Co víkend v Alpách?“

„A do Aspenu bys nechtěla? Tryskáčem?“ zasmál se.

„Zkusím zapomenout na nevděčnost mládí. A teď, co máš dál na Branýho?“

Svraštila obličej a pak pronesla: „On je prostě průser.“

„Můžeš být konkrétní?“ řekl nervózním tónem. Pokrčila rameny a vypadala, jako by hledala slova.

„Je tam podle mě nezpracovanej vztah, co se týká úmrtí matky, naprosto nevyřešenej vztah k otci; ten emigroval a navázali spolu vztah až po revoluci.“

Sáhl po propisce Parker, co dostal od kluků k letošním narozeninám, a prsty obou rukou si ji otáčel tam a zpět.

„Dál,“ vyzval ji komisním tónem.

„Výrazně nad průměrem,“ pronesla.

„To už jsi říkala.“ Ostražitě si ji změřil. „Zkoušel to na tebe? Každej to na tebe zkouší,“ dodal.

Zarazila se.

„Já bych řekla, že jsem mu byla ukradená. Myslim, že na ženský zvysoka kašle.“

Švejda přehnaně zvedl obočí. Odhodil propisku před sebe, zvedl se a šel dozadu k sekretáři. Přejížděl prstem po láhvích a hledal tu, která by byla schopná převést potřebné sérum do krevního oběhu nejrychleji. Nakonec jednu odšpuntoval a hltl si.

„Víš, že to nemám ráda, a víš proč,“ řekla polohlasně.

Nechal to bez komentáře. Dorazil vysouvací desku sekretáře zpátky k zámku a zacvakl.

„Zatim jsi mi o něm nic moc neřekla. Prošel, nebo neprošel?“ Začal přecházet po místnosti sem a tam. Očividně byl rozčilený. „Chci vědět, že nejsem na baráku s nějakým psychomaniakem,“ neudržel se.

„Tak ty o něm vážně uvažuješ?“ žasla. Praštil propiskou o stůl.

„Já? Já rozhodně ne! To sám pan ministr! I když to není z jeho hlavy,“ vyštěkl.

Klára nechápala, co u něj způsobilo takový afekt.

„Ministr se zajímá o nějakýho poručíka? Co to povídáš?“ nadhodila.

Trhl hlavou jejím směrem. Došel znovu k sekretáři. Opřel se o něj, až se obsah uvnitř rozcinkal, a ztěžka dýchal.

„Proto, proto nemám tyhlety jejich disidenty rád. Teď je jejich doba. Teď, teď si můžou říct o všechno. Můžu tohle místo, pane Havel? Ale prosim,“ ukázal teatrální poklonu. „Je vaše. Chci být na tomhle ministerstvu, pane ministře dosazený panem Havlem. Ale prosim, na vás jsme čekali. Synáček je samej průser a já chci, aby se vrátil k mordpartě, pane ministře? Ale prosim, nemusíte udělat ani hovno a jste zpátky tam, kde jste si přál být.“

Klára nevěřícně kroutila hlavou, pak promluvila:

„Takhle to o Braným řeknu. Jemu to pálí, to je pro tebe důležitý. Jemu to pálí až moc. To by tě mělo uklidnit. Proč jsem s nim ale tedy měla ty testy dělat, když je to befél shora?“

„Už je to jedno.“ Dosedl těžce do křesla. „Je to jedno, slyšíš?“ Pohladila ho po vlasech, ale ucukl. „Podle toho nebo na základě těch testů, co jsi s nim dělala, nás tady čeká další chlapeček na hlídání, jestli jsem to dobře pochopil. No jistě,“ dodal nasupeně. „Ale já ti ukážu, hošane, ty se budeš divit. Ty ještě splačeš nad tim, že pracuješ pode mnou. Když tě sem díky prominentnímu tatíkovi dostali nazpátek, to jsi u mě pohnojil.“

Klára si založila ruce a natočila se proti jeho nepřítomnému pohledu, aby ji dobře viděl.

„Já ti ale řikám jasně, on by policajta vůbec dělat neměl.“

Opřel se do opěrek křesla.

„Je to jedno, teď už je to všechno jedno. Dneska ráno jsem měl telefonát. Přímo jeden podrždrát od nejvyššího. Máme podstav a máme přijmout Branýho. Ne někoho jinýho na základě testů. Třeba ty kluky z akademie. Ale tohohle průserovýho magora, co při zásahu ukradne auto, zapálí statek, aby je vykouřil, a pak je loví jak nějakej… Rambo. A kdyby nepřijela brigáda, je blbeček mrtvej. V tom Řecku žil s jednou luxusní šlapkou, známá firma. Vydělával si tam snad i zápasama v garážích. Přitom chlastal a bůhví jestli jen to. Jo, tak tenhle je teď u nás, Klári.“

5 

Direkt pravou, direkt, direkt, hák levou. Direkt, hák, zvedák. Direkt, direkt, zvedák. Zvedák, zvedák, levý hák. Jak moc ho to uspokojovalo. „Box je jen o třech úderech,“ říkal mu mámin bývalý partner Olda, trenér juda, který se vyznal i v jiných bojových sportech. Přímý úder na obličej, hák na čelist nebo na spánek a zvedák zespoda na bradu, když se podaří. Trénovat se to dá tisíckrát, ale v zápase přitom rozhodne jeden jediný úder. Je to věc talentu a tisíckrát drilu. „Nepotřebuješ tisíc technik,“ říkal mu, „ale potřebuješ dvě, který když budeš cvičit tisíckrát, budeš je umět použít.“ Ještě v Řecku mu Christakisova tělocvična nabízela přesně tohle útočiště. Mohl tam každé úterý okupovat pytel celé odpoledne až do večera a v neděli dopoledne, kdy tam byl klid, taky. Nestál o diváky. Když bylo v tělocvičně prázdno, což se stávalo jen ve výjimečných případech, byl nejšťastnější. Po večerech sledoval v televizi zápasy svých oblíbenců nebo vycházejících hvězd. Bestii z Brooklynu Tysona, u něhož se naprosto nečekaně snoubila ohromná muskulatura s rychlostí a obrovským talentem. Jeho bílý trenér ho tím, že ho objevil, zachránil před kriminálem. Neskutečný a vždy vyrovnaný Holyfield. Agresivní Tommy Morisson a jeho neuvěřitelný levý hák. Všichni čekají hák zprava a pak to přijde z druhé strany. Snad i proto se s Danem nechtěl nikdo na boxu spárovat. Jako přeučený levák byl na obě ruce přiměřeně dobrý, ale byla to levačka, která rozhodovala. Že je prý nevyzpytatelný. Nemyslel si to.

„Hej… hej… chlape!“

Dan zastavil houpající se pytel a zadíval se na skupinu nahoře u provazů.

„Potřebujeme sparinga. Co ty na to? Udejcháš to?“

Přejel partu s vyholenými hlavami pohledem, načež znovu začal trénovat předešlé kombinace.

„Je podělanej,“ reagoval tazatel. „Posraná buzna,“ dodal, aby rozesmál zbylé další.

Dan dělal, že to neslyší. Prolétlo mu hlavou, kolik takových v minulosti vyšetřovali pro násilnou trestnou činnost. Vždy dali první ránu. Při zatýkání se nebáli poprat i s policisty. Když pak měli jim podobné u výslechu, pozoroval, kolik v sobě mají osamocení, zranění, apatie… Jak moc se všichni chtějí zbavit svého strachu, navozeného buď tyranským otcem alkoholikem, nebo tím, že otce vůbec nepoznali. Možná by kdysi po rozvodu rodičů skončil u takové party i on sám, kdyby ho máma už po tolikáté zmláceného neodvedla na judo. Do oddílu, který vedl Olda, jemuž za tolik vděčil. I po mámině předčasné smrti u něj zůstal. Direkt, direkt, hák, zvedák. Direkt a znovu direkt. Mrkl jejich směrem a zjistil, že si momentálně dobírají vystrašené osmnáctileté kluky v nátělnících, kteří stáli u pytle snad poprvé. Nutili je, aby se stali jejich soupeři. Přistoupil k provazům a zavěsil se za ně.

„Tak jo,“ řekl udýchaným hlasem a pozoroval zaskočenou skupinku, která rázem přesunula zájem jeho směrem.

„Jdeš do toho?“ zareagoval jeden z nich. „Tak jo, chlapáku. Dejte mu helmu. Půjdeš tady s Patrikem a ty se jmenuješ?“

„Nepotřebuju helmu,“ opáčil Dan. Otázku na jméno přešel bez povšimnutí. Sáhl si do kapsy pro chránič zubů. Nanovo utáhl suché zipy u obou boxerek. Několikrát otočil hlavou směrem k levému a pravému rameni a začal poskakovat na místě. Jejich trenér v teplákovce vypadal zaskočeně. Šel do protějšího rohu, vsadil chráněnci, který měl již na hlavě helmu, chránič do úst a očividně mu dal několik rad. Pak se oba pohnuli ke středu ringu. Trenér se ještě jednou podíval na svého svěřence.

„Páťo, jak jsme si řekli. Žádná divočina, nechci žádný zranění, jasný?“

Kluk ve věku asi osmnácti let souhlasně přikývl. Přitom nespouštěl z Dana oči. Na znamení se dotkli boxerkami a odskočili od sebe. Mladý boxer kolem Dana chvíli tancoval a opinkával ho. Trvalo to ještě několik desítek vteřin. Mezitím zkusil občas z ničeho nic výpad. Dan na něm viděl, že je opravdu dobrý. Sám schytal několik ran na hlavu. Na bradu ale zatím vykryl všechny.

„Copak? Neboj se mě, napal mi ji,“ řekl boxer.

Dan na to nereagoval a dál inkasoval, teď se dokonce nechal nahnat do rohu, kde dostal kanonádu na břicho a paže. Nepřestával si krýt hlavu. Pokusil se vyprostit z rohu a vrávoravě proběhl podél provazů, tak tak, že nespadl na zem. Bijec mu byl znovu v patách. Počkal si na něj. Znovu ho zahnal do provazů a spustil další ofenzivu. Dan se mu to pokoušel vrátit, ale marně. Za gong ukončující první kolo byl opravdu rád.

Kluk okamžitě v rámci fair play přestal a šel do svého rohu. Dana čekal v jeho rohu jeden z jejich party a podal mu vodu.

„Hele, chlape, dejchej. Dejchej, slyšíš? Ty nedejcháš,“ řekl.

Dan kývnutím poděkoval za trubičku s láhví a pak si od něj nechal znovu nasadit chránič na zuby.

„Mám to stopnout? Sotva stojíš. Máš v sobě chlast, cítim to z dechu. To nemůžeš udýchat,“ řekl.

Dan zavrtěl hlavou.

Druhé kolo pro něj nezačalo o nic šťastněji. Prvních několik desítek sekund jen inkasoval.

„Do toho, neboj se toho,“ šišlal na něj přes chránič teď už nabuzený bojovník.

Neposlouchal ho.

„Povídám, nahul mi to! Takhle jsme tu do Vánoc.“ Když to bijec dořekl, přidal hák a poslal Dana k zemi. Rozhodčí v teplákovce přišel k Danovi a začal s počítáním. Ten se zkusil postavit na nohy. Když se mu to v limitu podařilo, poslalo ho tělo na provazy a ty ho zachytily. Dopotácel se do dalšího rohu. Možná se to mělo ukončit. Rozhodčí šel k němu. Dan ho pohledem ujistil, že je v pořádku. Jeho protivník si mezitím propláchl pusu a jen nevěřícně vrtěl hlavou na rozhodčího. Boj mohl pokračovat.

„Proběhnem se, jo?“ zeptal se protivník. Začal Dana obíhat a co rána, jakkoliv lehká, to zásah na jeho žebra. Dan inkasoval jeden úder za druhým.

„Tak co? Přidáme nášup?“ přisadil si protivník. Když to dořekl, vyslal několik háků a ty poslaly Dana na provazy. Díky nim se mohl zachytit a znovu oběhnout podél provazů ring, aby neupadl. Kluk ho pronásledoval jak gepard. Třel o sebe boxerkami a sondoval další příležitost.

„Ukončíme, jo?“ pokračoval kluk.

Přitom Dana dál opinkával. Některé rány, co přicházely na jeho hlavu, odměňoval zbytek party opakovaným hlasitým pokřikem. Následovala Danova první kombinace, jež se pokoušela protivníka vykolejit, ale marně. Soupeř mu to vrátil, dostal ho do rohu a tam ho dál trestal. S úderem gongu přestal a odebral se do svého rohu.

Začalo další kolo.

Kluk nastoupil do střetu s neskutečnou razancí. Rány, co rozdával, byly tvrdé. Co chvíli vypustil kombinaci několika úderů a těmi poslal Dana na provazy.

„Bojíš se, chlapáku? Máš naděláno?“ křikl.

„Vypadá takhle strach?“ reagoval poprvé Dan.

Kluk spustil kanonádu a chvílemi to vypadalo, jako by bušil do železa. Dan teď sundal ruce dolů a ukázal boxerkou na svůj obličej. Nechal tam přistát několik ran. Začal boxerkou hladit protivníka po temeni, čímž ho ještě víc rozzuřil. Kluk do toho šel naplno. Několikrát se pokusil zasadit Danovi tvrdé údery. Skvělá taktika silového boxu se potkala s úspěchem. Mlátil do jeho břicha, pak do paží, aby přestaly tvořit neprostupný beton před hlavou. Když viděl, že paže nepovolují, pokusil se o několik direktů. Danovy lehké zásahy na jeho solar, které prošly, ho ještě víc rozdráždily. S odbitím gongu na konci kola mladík do Dana prudce vrazil, až spadl na zem. Nakročil nad něj a několikrát varovně máchl boxerkou. Když se Dan zvedal, uviděl vzadu majitele, bývalého boxera Koudu, jak si nese v síťovce jídlo na večerní směnu. Scéně v ringu věnoval znepokojený pohled. Zazněl gong. Kluk nastoupil ve volnějším tempu, ale snažil se být v úderech systematičtější. Dan opět svěsil ruce a nechal mladíka, aby řezal do jeho těla, co mohl. Ten toho využil a bil do něj snad vším, co v sobě měl.

„To je všechno, chlapáku, co umíš? Ruce dole? I tvoje máma by boxovala líp,“ zahuhlal na Dana.

Ten se pokusil zasadit mu několik úderů, ale protivník ho rychle přeboxoval. Dan už nemohl a co chvíli se pokoušel do mladíka zavěsit. Ten ho za to teď odměnil zvedákem. Byla to taková rána, že Danovi vyrazila z úst chránič a poslala ho k zemi. Chvíli se rozkoukával. Když rozhodčí začal s počítáním, postavil se na nohy a opakovaným kýváním hlavy ho ujistil, že je připraven pokračovat. Bylo mu zle a točila se mu hlava. S novým pinknutím se pokusil o sérii úderů na obličej a břicho protivníka, pak se do něj opět bezmocně zavěsil. Rozhodčí je od sebe odtrhl a kluk spustil kanonádu, jíž poslal Dana na provazy. Dan už měl ruce dole a nechal se mlátit. Neměl sílu je zvednout. Najednou mezi ně vstoupil rozhodčí a boj ukončil. Dan se přidržoval provazů. Bál se, že když se jich pustí, půjde hned k zemi. Měl pocit, že vidí trochu rozmazaně. Teď spatřil na zemi bílý ručník. Pod provazy stál Kouda, majitel tělocvičny. To on hodil ručník a teď zostra domlouval klukovi, který byl Danovi přidělen jako sparingpartner. Ten nakonec pomohl vyndat Danovi náustek a pak mu přidržel provaz, aby mohl podlézt ven z ringu. Dan kývnutím pozdravil Koudu a ukázal směrem ke sprchám.

„Na slovíčko!“ zarazil ho Kouda.

„Trenére, jak je?“

Kouda mu pokynul rukou k lavici u stěny. Přesunuli se tam.

„Chci vědět, proč jsi do toho šel?“ začal trenér.

Dan mu chtěl odpovědět, ale moc mu to nemyslelo. Nakonec ze sebe dostal: „Řekli si o mě.“ Pohlédl zpátky do ringu, kde parta momentálně slavila. Jeden z nich vzal vítěze na ramena a nosil ho po ringu jak Rockyho.

„Přece jsi věděl, že proti němu nemáš šanci,“ pronesl Kouda. Bylo znát, že jím cloumá vztek.

„Nemám, no,“ přiznal Dan. „Box není judo,“ dodal a bolestně se usmál.

„Neštvi mě,“ pokračoval Kouda. „Ty víš moc dobře, jak to myslim. Tys tam nechal do sebe třískat, i když jsi byl ze začátku ještě v pohodě. Tys tam ale do sebe nechal normálně mlátit. Ty ses vůbec nekryl!“

„Neměl jsem na něj,“ vysvětlil Dan. Viděl na Koudovi, že ho rozčilení nepřešlo. Očividně mu chtěl říct ještě něco dalšího.

„Já vim moc dobře, jak jsi byl technicky dobrej. Toho Patrika, co tě dneska tak zřídil… Vim, na co máš. Ale ty máš problém v hlavě.“ To poslední pronesl s odsudkem v hlase. Prstem se přitom dotkl Danova čela a zatlačil.

„Nevim, co je to tentokrát,“ pokračoval Kouda, „ale…“

Dan už si přál, aby ho trenér propustil. Neměl k tomu co dodat.

„Nebyl jsem v kondici, dneska,“ řekl aspoň. Kouda se na něj zlostně podíval.

„Neštvi mě. Samozřejmě že nejsi v kondici, cítim z tebe chlast a cigára. Jestli je v tom ženská nebo něco z minulosti, tak s tim něco dělej! Ale jestli tě ještě jednou uvidim, že se takhle naservíruješ někomu jen proto, že se za něco trestáš nebo že se vykupuješ, tak sem nebudeš chodit, dokud si to nevyřešíš. Já za tebe nepůjdu sedět, kdyby ten na druhý straně chytnul slinu.“ Ukázal prstem k ringu. „Kdybych tam nehodil ručník, tak tě ten Patrik umlátil,“ dodal pološeptem.

Dan seděl mlčky. Když trenér domluvil, kývl, jako že rozumí, sáhl pro osušku a pomalu se vydal do sprch. Kouda se za ním beze slova díval. Poté k němu přišel vítěz dnešního souboje. Byl už oblečený a přes rameno měl přehozenou tašku.

„Trenére, co tomu říkáš? Neviděl jsi to od začátku, ale dobrý, ne?“

Kouda uznale pokýval. „Patriku, jsi mašina,“ řekl.

Kluk se usmál a bylo na něm vidět, že ho pochvala potěšila a nabudila.

„Co tamten, ustojí to?“ zeptal se.

Kouda se podíval směrem k šatnám.

„Já myslim, že jo,“ řekl pak. „Ale tys dneska neměl soupeře, jen pytel,“ dodal.

„Jak to myslíš, trenére?“ zamračil se boxer.

„On se šel nechat mlátit,“ vysvětlil Kouda.

Kluk si založil ruce na prsou a tvářil se nesouhlasně.

„Co to říkáš? Dal do toho všechno. A ještě to nemoh udejchat, nejmíň dvakrát byl počítanej.“

„Nemoh,“ přisvědčil Kouda. „Dobře to dopadlo. Já ho zažil naposledy před dvěma lety, když sem chodil a neměl v hlavě brouky, když to udýchat moh. Je levák, má technicky dokonalej… měl technicky dokonalej levej hák. Nikdo z kluků s nim nechtěl spárovat. Byl talent. Obrovskej talent. Sundaval je jednoho za druhym.“

„Cože?“ reagoval nevěřícně kluk.

Kouda pokrčil rameny a těžce se zvednul.

„No, je to pryč. Chlast, protože asi nějaká holka. Vy řešíte v ringu vaše fotříky. On zas něco jinýho. Jenže když s timhle vlezeš do ringu, tak i když kolem sebe rozdáváš rány, už jsi prohrál.“

6 

„Táto? Co tady děláš?“

„Nedořek jsi mi to s tim autem.“