Copyright © Jana Guljuškina, 2026

ISBN 978-80-207-2370-3

Jasněnce

Jan

Máma je fakt divná. Dřív se vztekala, když jsem nedal pytlík od bonbonů do plastů, ale vyhodil ho normálně do koše. A teď sama vyhodila kelímek od jogurtu do směsi. Neutrhla víčko jako dřív, nedala ho do pytle k plechovkám, neodtrhla papírovej obal a nehodila ho do modrý tašky, nevytřela vnitřek kelímku a nedala do plastu, ale prostě tak, tři v jednom hodila do směsi…

„Mami? Mami! Co to děláš?“

„Ale nic… stejně to nemá žádný smysl.“

„Co nemá smysl, mami? Mami!“

Jako kdybych viděl na vlastní oči ufona! Ona, která vždycky prudila s odpadem, která se vztekala, když viděla ohryzek ve směsi, vždyť přece patří na kompost, která se nebála seřvat mě ani tátu, dokonce Ukrajinky, co přišly ze světa, který netřídí, vždycky nás jenom sekýrovala, že ne, papírové kapesníky do papíru nepatří, i když se tak jmenujou, a ne, lahev od oleje do plastu taky nedávejte, je špinavá…

„Mami?!“

„Nemá to smysl,“ říká, a pak skoro křičí: „Nemá to smysl! Blbej kelímek od jogurtu… O co mi šlo? Co jsem dokázala? Jak jsem trapná! Rusko devastuje chemickejma zbraněma celou Ukrajinu, a já se tu seru s debilním kelímkem…“ A pak se rozbrečela.

To je ale blázinec.

Copak je vůbec ještě ta válka? Nikdo o ní nemluví. Ukrajinský děti už nemají třídu dole v klubovně, ale byly rozdělený do jednotlivejch tříd, kam za nima nejdřív chodila ukrajinská asistentka, a pak najednou zmizela, a taky to nějak jde. Copak je vůbec ještě ta válka? ptám se, a máma jen kývne, že válka bude ještě dlouho. Ale proč, mami, proč? Nechápu to. Začala říkat, že Karel Čapek napsal před více než sto lety knihu o tom, jak se kvůli lidem v mořích rozmnoží mloci a začnou lidem brát pevninu… „Mloci si neumí sami vyrábět zbraně. Kupujou si je od lidí, proti kterým bojujou. Chápeš? Lidi jim ty zbraně sami dál prodávají!“

Táta o válce vůbec nemluví. Táta poslední dobou vlastně vůbec nemluví. Člověk by si mohl myslet, že je mu všechno jedno. Jenže já jsem u něj v počítači něco našel! Na ploše má soubor „zkouška z češtiny“, kde jsou nějaký bláboly jako „modelový text – restaurace“, jak si dva hlasy povídají o jídle v restauraci. Potom hodně teček a tohle…

Zkouška z češtiny

Skončila mi platnost platební karty, ale nová mi nepřišla. Tak jsem zavolal do banky, a oni že se asi ztratila a že si mám zajít na pobočku požádat o novou. Tak jsem šel na pobočku, a tam mi řekli, že je potřeba zadat příslušný požadavek do internetového bankovnictví. Karta stejně nepřišla. Zase jsem volal a oni řekli, že se ztratila. Řekl jsem si, že je načase změnit banku. Převést výplatu, inkasa a trvalé příkazy sice zabere nějaký čas, ale zas tak hrozné to nebude.

Pročetl jsem si srovnání různých bank, co která nabízí, a do jedné nakonec zajel. Vyplňoval jsem asi hodinu všemožné údaje, mimo jiné dotazník, jaké mám příjmy, jaké výdaje, za co utrácím, a teprve pak mi ta pracovnice řekla, že ji systém dál nepouští, že vznik účtu bude muset povolit vedení banky a že mi v pondělí zavolají. A tak mi v pondělí zavolali. Že bohužel.

Protože jsem Rus.

Nerozumím tomu. Chodím deset let do české práce, platím české daně, mám českou ženu a české děti, ale bohužel? Nesouhlasím se zvěrstvy, které páchá moje rodná země a ta zrůda, která ji ovládá! Ale jaký význam má nedovolit mi mít v Česku bankovní účet s platnou platební kartou?

Každý den sleduji zprávy a cítím obrovskou hrůzu, obrovskou bezmoc. Jediný rozdíl mezi mnou a Čechy v práci je, že nemůžu sledovat videa, kde z dronů padají na těla ruských vojáků malé bomby. Nenávidím je za to, že šli na Ukrajinu, že tam jsou, ale radovat se z jejich utrpení nemůžu. Co když jednou na tom videu bude můj vlastní bratr.

Závidím Ukrajincům. Když si vzpomenu na protesty v Petrohradě, jak jsme pokojně šli Něvským prospektem a cítili euforii, že je nás tak hodně, zatímco nám auta vesele troubila na pozdrav, připadám si jako úplný debil. Čím jsme se to opájeli, jací jsme odvážní, že jsme vyšli z domu, nechali tam vystrašené manželky a mámy a šli protestovat proti zfalšovaným volbám mírnou procházkou! Zatímco Ukrajinci si na Majdanu udělali ležení a nehnuli se odtamtud klidně tři měsíce? A když šlo do tuhého, Rusové zdrhli a Ukrajinci šli bránit vlast. Vlast! Jaké slovo. Jak prázdné a směšné v Rusku, kde ho každý den znásilňuje televize. Jak silné a mocné z úst Ukrajince, který stojí v zákopu po kolena v blátě a říká: „Prezident zůstal. To byla má motivace. Přihlásil jsem se jako dobrovolník a šel bránit svou vlast.“

Závidím.

Taky bych chtěl být hrdý občan své země! Taky bych chtěl při vítězství na nějakém mistrovství stát a hrdě zpívat hymnu své země, jak to ostatní lidé dělávají. Jenže sportovci z mé země se žádného mistrovství už nezúčastní, a i kdyby. Musel bych se propadnout, kdybych měl jen otevřít pusu a vypustit z ní slova o svaté a milované Rusi, na kterou jsem hrdý! Poslouchat znovu a zas to, co bylo i sovětskou hymnou, chápat, jak jsme všichni omotaní minulostí, na kterou se nikdo pořádně neohlídl, aby se zděsil, a stále se jen velebíme! Dusíme se, dusíme se dávno.

Závidím nejen Ukrajincům. Závidím i Estoncům a Finům, malým, mrňavým zemím, obě mají v čele mladé premiérky, křehká hubená stvoření, která se nebojí říct nahlas zřetelné požadavky, jak je třeba vzdorovat ruské agresi, nehledat kompromisy s někým, kdo terorizuje svého souseda. Představitelé Ruska umí jen vyhrožovat. A přitom jsou to zbabělci zalezlí někde v bunkru, aby je nepozřelo násilí, které sami rozpoutali. Proč by nemohli jako ty dvě premiérky vystoupit z vozu a pozdravit svůj lid, potřást si s ním pravicí, prohodit pár slov? Proč by se nemohli setkat s matkami mobilizovaných vojáků, které o to prosí? Protože mají strach. Představitelé veliké děržavy jsou zbabělci. Představitelé mé země. Mě samotného.

Budu žádat o české občanství. Ale nikdy nepřestanu být Rus. Vyvrhel. Ten, jehož jménem se vraždí nevinní. Národnost je něco, co si člověk nesundá jako rukavice, nevymění jako pas. Je to něco ve vzpomínkách, v jazyce, který zná ze všech jazyků nejlépe, ve stesku, který ho drásá… Je to cosi v srdci, které bych si musel vyříznout…

Pak bych nebyl Rusem.

Pak bych nebyl.

Ale já chci být! Chci být nejen Rus, chci být Evropan! Stejně jako Estonci, Finové a Ukrajinci. Proč by má země měla Evropu bombardovat? Proč by nemohla být její součástí? Protože máme ropu a plyn a jsme tak nejbohatší a musíme se stále povyšovat, vymezovat vůči všem? Svatá Rus! Vždyť Rusko nic jiného nemá, nic nevyrábí, ani ty blbé moskviče ne. Nechá si je smontovat v Číně a pak si je doveze do ruské továrny, přidá jeden šroubek a tvrdí, že je to auto vyrobené v Rusku. Jak je to všechno ponižující, jak je to ubohé. Proč tohle lidi dopustí? Nevím. Ani se to nedozvím. Jiné Rusko nebude, já ho neuvidím. Neuvidím ani to současné, protože by mě hned na hranicích zabásli. Ale ani tady nejsem doma, nemůžu si zřídit ani blbý bankovní účet. Jsem přece Rus.

Napsala mi máma. Já už nic psát nechci, tak to můžu leda přeložit do češtiny. Abych se trénoval na zkoušku, ha ha. Spíš abych to přežil. Aby to byl jen text. Ne mé rusství:

Všichni umírají. Nejen ti, co mají na krku sedmdesátku, trpí rakovinou a rychle zhasnou. Nejen ti, co dostanou infarkt, a do nemocnice je nikdo neodveze včas, protože není čím a není kam. Všichni pomalu mizí. Taková vesnice přízraků. A přitom je 21. století.

Říkal jsi, že nějakou Ukrajinku operovali v Praze tak, že jí zastavili všechny funkce, tedy i srdce, a poté co provedli potřebný zákrok na plicích, ji zase vrátili k životu. To znamená, že 21. století opravdu je, ale ne tady, tady ne. Dneska jsme pohřbívali tvého spolužáka, nebylo mu ani čtyřicet. Ale vždyť víš, chlastal, chlastal tak moc, že loňskou zimu usnul kdesi venku na mrazu, a tak mu museli amputovat všechny prsty. A stejně chlastal dál, až se uchlastal. Dneska ho zakopali, naštěstí hlína je ještě měkká. Naštěstí? Na hřbitově je na tolika místech navršena čerstvá hlína, že lepší by snad bylo, aby napadl sníh co nejdřív a schoval všechnu tu hrůzu. A dál? Dál nic. Jen čekat, až si přijde smrt i pro nás. Jen aby se ještě našel vůbec někdo, kdo nám vykope hrob, kdo nás do něj uloží. Ty to nebudeš, ty se sem nevydávej, ani kdybychom měli na kahánku. Museli by tě totiž okamžitě zavřít za tvoje nestydaté řeči. Že se nebojíš! Že se nebojíš, že už se nikdy neuvidíme. Že tě to nebolí. Kvůli rodičům by ses měl krotit, měl by ses zapřít a pokořit a poslechnout, ale ty ne. Jsi tam a my jsme tady, tví rodiče, sami, s prvním sněhem, který padá a taje v okamžiku, když se dotkne země. Jsme připraveni na dlouhou tvrdou zimu. Ve sklepě máme uložené své brambory, taky mrkev v pilinách a řepu, zavařené lečo a cuketový kaviár a mnoho, mnoho marmelád dětem… I když jaké děti, viď. Vnoučata jsou daleko, v cizí zemi. V nepřátelské zemi. Přitom je to naše krev. Všechno jste nám vzali. Máme jen jeden druhého, dům, plný sklep, za okny první sníh… A smrt. Smrt, která teď bere ve velkém. Sem ani nemusí přijíždět zinkové rakve. I tak tu má smrt hody. Je mi teprve šedesát let. A přitom už tu dlouho nebudu. Prášky, které potřebuji brát každý den, vyrábějí jen mimo Rusko, a už se prý nedovážejí, říkala mi to dnes lékárnice… Zdravotnické středisko v M-ku téměř celé uzavřeli, už tam není ani jeden skutečný lékař, jen nějací obecní zdravotníci, mastičkáři a zaříkávači. Buď člověk žije, anebo nežije, žádná jiná možnost není.

Za všechno může Západ. Chce Rusko vidět na kolenou, chce ho konečně porazit, ponížit, když druhou světovou válku jsme vyhráli, studenou válku jsme vyřešili smírem, ale oni potřebují taky něco konečně vyhrát! Ukrajinu už přece ovládli, ale na nás si nepřijdou. My se jen tak nezalekneme, my víme, co je to hlad a bída, nás ani Hitler nezlomil. To by měli vědět tvoje děti!

Vím moc dobře, že je lepší, abys byl tam, měl práci, svůj dům, auto a všechno, co potřebuješ, než abychom tě dnes zakopávali jako tvého spolužáka. Vím to. Ale bolí mě srdce stejně, jako bys zemřel. Protože já už tě neuvidím…

Ne abys psal něco Ivanovi, aby neměl problémy! Vždyť by ho mohli zavřít, pláču kvůli tomu každý den. Umíš mi říct jenom: Copak by bylo lepší, aby ho mobilizovali a potom mohylizovali? Mohylizovali? Ale pochopila jsem. Nechceš mi však přece tvrdit, že se má tvůj bratr nechat zavřít jako nějaký zrádce, místo aby šel bránit vlast? A netvrď mi pořád, že na Rusko nikdo neútočí. Jsme v neustálém ohrožení, víš to moc dobře! Hodnoty naší kultury, našeho ducha jsou v ohrožení! A ty mi jen odpovíš: Nechme toho, to nemá smysl. Smysl? Jaký smysl. Co má smysl? Nanosit dříví a zatopit v kamnech, aby člověku nebyla zima, uvařit boršč, aby se najedl, poklidit kuchyň, aby nežil jako v chlívě. Zašít děravé, vyžehlit zmačkané, vyprat umazané. Na jaře zasadit a na podzim sklidit. Napéct hromadu pirohů a nakrmit své děti a vnoučata… Ale já nemohu. Da ladno. Hlavně buďte zdraví… máma

K čemu to všechno je. Stejně mě to bolí. Zrádce. Copak jsem pro ni opravdu jen zrádce? Nanosit dříví a zatopit v kamnech… Taky se vlastně jen snažím ztrhnout prací. Dlouho do noci cosi dělat. A pak padnout do postele a vypnout se. Fascinují mě lidi, kteří kolem našeho baráku projíždějí na kole, na koloběžkách, chodí si zaběhat, aby měli dobrou figuru, dobrou náladu. Je podivné, jak za naším plotem není válka. Češi jsou v pohodě. Když byly požáry v Řecku a bylo potřeba lidi evakuovat, překvapily mě ty počty: tisícovky Čechů u moře. A co jsem si jako myslel? Rusové ve velkém vykupují pobřeží Thajska, peníze mají, do Evropy nemůžou, moře potřebují, tak co. Podivné je, jak je to v jeden a tentýž okamžik. Moře i válka. Cyklistika, turistika, svoboda, a pár set kilometrů odsud tanky, drony, igelitové pytle s mrtvými těly…

Jan

Nevydržel jsem to a řekl bráchovi, hele, kámo, víš, co jsem našel u táty v počítači? A on, ty vole, to se nedělá, ale podivně mu zasvítily oči. „A v máminém?“

Máma má na ploše strašnej nepořádek. Hromadu nějakejch souborů, co už je podle mě ani nepotřebuje, nějaký starý formuláře, který měla vytisknout, vyplnit a já je pak nesl do školy, přihlášku ke stravování do školní jídelny, přihlášku do družiny, dokonce na školu v přírodě z předloňska, proč, to fakt nechápu, taky nějaký fotky. Na jedný je táta s růžovým hrnkem v ruce, pohublej, rozcuchanej, ale rozesmátej, mladší. Na druhý jsme my všichni společně u jezera, máma opálená, s mokrejma vlasama, usmívá se široce na tátu. Jak ty fotky strašně lžou, strašně! Ani jeden se takhle nikdy neusmívá! A pak tam má soubor Moje Rusko. A to má bejt jako co?

Moje Rusko: Margarita Gračeva

Mluvila jsem s různými novináři, ne z touhy zviditelnit sebe, ale ze snahy prolomit ledy, tlusté odvěké neprostupné ledy, pod kterými je v Rusku násilí na ženách ukryto. Nepřipadalo mi to marné, znovu a znovu opakovat svůj příběh. Nechtěla jsem se schoulit někam do ulity a tiše se litovat, chtěla jsem změnit aspoň to málo, co šlo. Propojit oběti s právníky, povzbudit, poradit. Ženy ze všech koutů Ruska mi psaly nekonečné množství dopisů a zpráv. Příběhy jak podle šablony, zvěrstva, která dokázala šokovat i mě, otrlou a zhyzděnou. Naposledy příběh, kdy manžel manželce vydloubl oči. Zákon o domácím násilí, který by jej výslovně vymezil jako něco nepřijatelného a nepřípustného, přitom neprošel Dumou. Prý by se takovým zákonem narušovala tradiční rodina, základ státu, prý se míra domácího násilí v Rusku zveličuje, prý se týká jen několika hysterických osob… Přitom 38 % ze všech zavražděných žen zabili jejich manželé. 83 % ruských žen, které jsou odsouzeny za překročení sebeobrany, se bránily svému partnerovi…

Dnes měla přijet novinářka z Česka… Vysoká žena v brýlích, vzala mou levačku do svých rukou a jemně ji stiskla. „Velmi mě těší,“ řekla rusky s lehkým akcentem.

Nejprve jsme chvíli seděly mlčky a dívaly se jedna na druhou. A pak promluvila: „Přiznám se, že jsem překvapená. Poděšená. Velmi mě mrzí to, co se vám stalo. Jsem… zaskočená. Jste mnohem drobnější, než jsem si vás představovala. Jste krásná žena, já… strašně těžce se mi hledají slova. Chci vám poděkovat, že jste svolila se se mnou sejít. Připravuji kampaň proti násilí, násilí na různých úrovních, rodinné, státní, mezinárodní. Protože tam, kde není odsouzeno násilí v rodině, nedochází ani k odsouzení násilí páchaného veřejně… Pokud byste dovolila, chtěla bych si poslechnout váš příběh, a spolu s dalšími příběhy bych jej pak zveřejnila v kampani proti násilí doplněné o fotky…“

„Já jsem se bez protézy nedokázala nechat vyfotit téměř tři roky…“

„K ničemu vás nebudu nutit. Myslím, že i s protézou to bude velmi silná fotka.“

„Ne, počkejte, nedořekla jsem to. Ten strach už jsem překonala. Často jsem přemýšlela, proč jsem se bála takové fotky, fotky bez protézy. S touhle železnou rukou vypadám jako superhrdina a lidé se na mě dívají spíše zvědavě. Bála jsem se, že bez ní se na mě budou dívat jen s lítostí, možná znechucením. Nechtěla jsem vzbuzovat ani lítost, ani znechucení.“

„Nemyslím si, že byste vzbuzovala lítost nebo znechucení, a pokud ano, tak jen lítost a znechucení nad tím, co se vám stalo, ne nad vámi osobně.“

„Díky. Já už se nebojím. Nechala jsem se nedávno vyfotit bez protézy a myslím, že to byl důležitý krok. Jen mě napadá, že násilí nemusí být vidět, ale přesto existuje. Že stejně silná může být fotka krásné ženy, která má obě ruce. Jednou se mnou dělala rozhovor mladá dáma, blondýnka známá po celém Rusku, a ta v jednu chvíli začala opakovat, jak mi rozumí. Ukázalo se, že ji muž bil, že měla tělo poseté modřinami, ale lékařskou prohlídku jako důkazní materiál bylo možné projít jen ve zdravotnickém zařízení v trvalém místě bydliště. Chápete, dvacáté první století, žena přijela k lékaři celá zmlácená, někdo z dobrých duší ji přivezl, a tam jí řeknou, hm, vy tady nejste trvale hlášená, jeďte si ty desítky, stovky kilometrů k vám a tam si to řešte. Tohle je současné Rusko, tohle je ten problém, nejsem si jistá, že má fotka bude mít nějakou širší výpovědní hodnotu…“

Ticho. Podivné, novináři vždy sypou jeden dotaz za druhým, a tahle si jen kroutí prstenem na palci a dívá se mi do očí.

„Ona mi tehdy stále skákala do řeči, něco se mě zeptala, já jsem začínala odpovídat, a ona už tu byla se svým názorem. A tak je to u mnohých lidí. Ale vy mlčíte.“

„Omlouvám se.“

„Neomlouvejte. To já se omlouvám.“

„Ráda bych si poslechla váš příběh, pokud by vám to nevadilo.“

„Narodila jsem se v malém ruském městečku nedaleko Moskvy v roce 1992. Nevím, co víte o Rusku devadesátých let, ale jednoduše řečeno to byla těžká doba, kdy se lidé museli sakra ohánět, aby měli co jíst. Rodiče byli pracovití, čestní, brzy se rozvedli, ale já byla vždy v kontaktu s oběma. Proč vám to říkám. Stále se někdo snaží vysledovat v mé minulosti nějaký důvod, nějaké trauma, které by předurčovalo, jakého si vezmu muže. A to mě vlastně bolí ze všeho nejvíc, ta představa, že si za to může žena sama. Ty řeči, že jestli muž ženě ublížil, tak asi měl proč, že už mu nic jiného nezbývalo, že ho žena svým chováním dovedla do takové situace, z níž nebylo jiného východiska než…“

„Useknout jí sekerou obě ruce v zápěstí? To opravdu někdo říká?“

„Jistě. A nejen to. Můj muž dostal čtrnáct let. Teoreticky však může být za dobré chování propuštěn poté, co si odsedí dvě třetiny. Stále slyším, jak mám opustit zemi, změnit si jméno, změnit jméno dětem. Bojím se, tím spíš, že ještě před soudem mi vyhrožoval, že jestli budu mít jiného, tak ublíží mým rodičům a mě že si najde. Ale proč mám opouštět zemi já, já, která jsem nikoho nezabila, která jsem nikomu ruce neusekla? V Rusku není nic, co by mě chránilo. Odseděl si, co měl, a je volný. Nemají ani povinnost mi oznámit, že byl propuštěn. Takže teoreticky jednou bude stát u vchodu…“

„Z malého města nedaleko Moskvy, kde jste spolu žili, jste se ale přestěhovala.“

„Ano, a mluvím o tom otevřeně. Bydlím teď v Petrohradě, ale do zahraničí odjet nechci. Mám děti, chci, aby žily ve své zemi, aby nebyly celý život na útěku jen proto, že mi jejich otec usekl obě ruce a nikdy toho nelitoval.“

„Nikdy nevyjádřil lítost?“

„Ne, a to je problém násilí v Rusku. Není ostuda být násilníkem, protože když už muž přistoupil k něčemu tak radikálnímu, tak přeci věděl něco, co ostatní nevědí, musel mít důvod, vždyť jinak by litoval, omlouval se. Chci říct, že já jsem nic neprovedla, nebyla jsem mu nevěrná, jak on tvrdí. Ale i kdybych byla, a to je důležité, neměl by mi tohle nikdy udělat. Slyšela jste o angarském maniakovi? Zabil sedmdesát sedm žen. Vždycky jim nabídl, že je sveze, a když byly ochotné si s ním něco začít, tak je zavraždil. Když ale odmítly s tím, že jsou zadané, nechal je jít. Žena mu byla nevěrná a on se rozhodl vzít spravedlnost do svých rukou, byl soudcem morálky… sedmasedmdesát žen!“

„Co se tedy vlastně stalo?“

„Seznámili jsme se na koleji, studovali jsme na stejné fakultě, on psychologii, já ekonomii. Vzali jsme se, když mně bylo osmnáct, jemu devatenáct. V Rusku jsme vychováváni k tomu, že hlavní je svatba a věrnost do konce života, a i já jsem to tak chtěla, oba jsme to tak chtěli. Děti byly plánované. Zůstala jsem pět let na mateřské, po prvním dítěti jsem si dodělala státnice, muž vydělával, do péče o děti se vždy zapojoval. Pokud jsme mívali nějaké neshody, snažila jsem se je vždycky uhladit, vyjít mu ve všem vstříc. Ale pak jsem si našla práci v reklamním oddělení a všechno se změnilo.“

„On pracoval jako obyčejný řidič, a vy jste najednou byla v kanceláři, brzy vás prý povýšili…“

„Ano.“

„Nerozumím tomu, proč pracoval jako řidič, když jste říkala, že vzděláním je psycholog.“

„Jinou práci nesehnal. Nebo neuměl sehnat. Nevím, já jsem mu nic nevyčítala.“

„Tedy za to mohu já?“

„Vůbec ne, jen to celé zní až děsivě banálně.“

„Ale situace se tím neuklidnila?“