Pauza pro duši

© Barbara Nesvadbová, 2026

Photos © Petr Horník, Jitka Horázná, Jan Handrejch, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1961-5

Úvod

Jsem z rodiny dvou psychiatrů. U nás doma nikdy nic nebylo tabu. Ani smrt. Ani sex. Ba ani lež.

Bytostně mne těší se ptát. Mnohem víc, než odpovídat.

Tahle kniha upřímných rozhovorů není návodem na život. Je spíš jakousi KPZetkou pro případ nouze. Nemůže dát obdobný vhled, jako dlouholetá, poctivá terapie. Ale, může snad, pevně doufám dát rozcestník pro chvíle, kdy hledáme odpovědi.

Byť už jsem dost dospělá, tak často se v mezilidských vztazích ztrácím. Možná víc, než v mládí.

Z celého srdce děkuji všem zúčastněným za čas, upřímnost a sdílení. Zahrála bych si to klidně ještě jednou .-).

Barbara

PS: Knihy se povětšinou někomu věnují. Tak, tohle bude hodně osobní. Je už sice moje pětadvacátá, ale první pro moji MAMINKU. Páč sdílet domácnost s psychiatrem je každodenní Škola života.

Díky za spolupráci na podcastu Pauza pro duši!:

Monika Sokolová – spoluautorka projektu

Zuzana Korychová – produkce pořadu

Marek Zavřel – osvětlovač a kameraman

Mgr. Nora Vlášková

psychoterapeutka

Je třeba přijmout
zodpovědnost
za svoji situaci

Jak se žije v milostném trojúhelníku – a jak z něho ven? Podle psychoterapeutky Nory Vláškové je taková cesta složitá, ale stojí za to se jí vydat. A jakkoliv by se to mohlo zdát paradoxní, je to především cesta k sobě samému.

Nora Vlášková říká památnou větu, která mi nikdy nezmizela z hlavy. „Můžu se cítit jako špatný člověk, ale nejsem – jsem jen člověk ve špatné situaci.“ Mnoho z nás by tuhle větu mohlo vzít jako berličku, ale Nora dodává ještě dovětek: „Člověk by s danou situací měl něco udělat.“

Vzpomínáte si, kdy naposledy jste tuhle větu pronesla?

Myslím, že zrovna včera.

Včera?

Ano, včera.

Někdo potřeboval tak moc uklidnit?

Použila jsem ji při terapii. Právě tahle věta dokáže změnit hru. Když se někdo ocitne v milostném trojúhelníku a řeší svoji vinu, jak to zapříčinil a jaký je člověk, tak to není úplně produktivní. Kdežto říct si „nejsem špatný, jsem ve špatné situaci“ a převzít za tu situaci zodpovědnost je cesta dopředu. Člověku to pomáhá odpoutat se od něčeho, v čem topí energii, a stejně na nic nepřijde.

Bacha, ono to není jednoduché. Nejde jenom o to to říct, ale opravdu to udělat. Převzít zodpovědnost za danou situaci a za svůj díl v ní.

Existují různé paralelní vztahy a vztahovost. Znám mnoho lidí, kteří ke svému osobnímu naplnění prostě potřebují střídat partnery. Ale mám – obě dvě máme – i své velmi dobré přítelkyně, které zažily paralelní vztah jenom jednou. Byl pro ně růstový, ale zároveň nesmírně zraňující. Jak spadnete do téhle rokliny, z které se tak těžce škrábe a tolik to bolí?

Začněme tím prvním druhem vztahů. Pokud někdo potřebuje vztahy střídat, většinou jsou nějakým způsobem validační a ten člověk rád prožívá pořád dokola zamilovanost. Vážný vztah začíná až tam, kde zamilovanost končí. V momentě, kdy si uvědomím, že ten druhý má chyby, a on si uvědomí, že je mám já. A přesto v tom vztahu zůstáváme.

Lidé, kteří vztahy střídají, říkají „něco se pokazilo“ a „už to není, jak to bylo dřív, musím z toho pryč“. To jsou jiná slova pro to, že pomíjí zamilovanost, která stojí na velmi silných emocích a na tom, že naše osobnosti splynou a člověk se prostřednictvím toho druhého zamiluje do sebe. Tenhle stav ale skončí a může přijít další fáze, vážný vztah postavený na úctě a respektu. Jenže člověk, který nemá sebeúctu, pořád jako by z toho druhého něco mámil. „Jak mě miluješ?“ A: „Dneska jsi mi to neřekl třikrát a to už není, co to bylo.“ Je to díra v pocitu vlastní hodnoty. Takový člověk si myslí, že je správné, aby se pocit jeho vlastní hodnoty sytil ve vztahu. Činí druhého odpovědným za své pocity. A potřebuje novou zamilovanost.

Jak často se lze zamilovat? Já se pak pochopitelně mnohem radši budu věnovat růstovým vztahům, ale když se bavím o sbírání protějšků, ať mužů, či žen, ani bych to nenazývala zamilovanost. Je to spíš nějaký druh okouzlení.

Jeden klient mi to dobře popsal. Z praktického mužského pohledu. Bylo mu asi padesát pět a přišel s tím, že každý rok nebo každé dva roky má holku na motorku. Chytré holky, doktorky, architektky. Byl velmi úspěšný a mně jako zakázku zadal, že s tím chce přestat a vrátit se k manželce. Byl z toho unavený, Už ho to nebavilo. Tohle praktikoval léta a já jsem se ptala, jak to vlastně dělá. A on říkal: „Dostanu vás všechny. Koupím něco hezkého, projevím zájem, vezmu vás na hory.“ Což vlastně není špatné, ne? Dobře odhadl, jaké naše potřeby bývají nejčastěji ve vztazích frustrované. Je to potřeba uznání, pozornosti a ocenění. On nechtěl vztah, on si chtěl jen užít tuhle fázi. Proto se po této fázi objevil nesoulad a potřeby se začaly rozcházet. A říkal, že – to jsou jeho slova – s milenkou zažije super rok. Pak ta milenka začne kysnout.

To znamená něco chtít?

To znamená něco chtít, v podstatě. Tam je zřejmé, jak se jejich potřeby rozcházejí. Ona pak půl roku bojuje sama se sebou, dělá, že nic nechce, a on se jí další půlrok zbavuje.

To má ty fáze dlouhé. I to zbavování mu trvá půl roku.

On se snažil být vlídný a šetrný a říkal, že už ho to nebaví, že už vlastně ví, co bude, že už zná ty pocity a že si uvědomil, že s ženou si rozumí, má tam větší svobodu a ta žena ho líp zná. Že je tímhle cyklem unavený. Už nepotřebuje ty silné emoce. Vlastně žil v trvalém dlouhodobém uspokojivém vztahu se svou ženou. Jen si ho potřeboval, jak říkal, okořenit tou občasnou fází zamilovanosti. Nikam dál to ale nevedlo. Jak ho zamilovanost přestala bavit, vracel se do bezpečí k manželce.

Možná ta únava a jisté klesnutí testosteronu v tom budou taky hrát roli. Ale jestli můžu, pojďme se vrátit k tématu, které je pro mě zásadní – vy jste i mnoha ženám, které znám, pomohla ze vztahového trojúhelníku vystoupit. A za to tedy velký kompliment, ale zároveň chci říct, že když jsem je pozorovala, jejich sebevědomí, sebeúctu, tak jim partnerský průšvih a enormní zamilovanost pomohly najít sebe samu. Jak je tohle možné? Doopravdy rosteme skrz traumata?

V těchto případech nikdy nešlo o validační nevěry. U tohohle druhého modelu člověk paralelní vztah nevyhledává. Většinou ho to ani nenapadne, vlastně se mu to stane. Předpokladem k tomu, abychom se dostali do trojúhelníku na jakémkoliv vrcholu, není, že je někdo špatný člověk, ale že je nedospělý, chce něco řešit nějakým způsobem. V partnerském vztahu jsou většinou děti, hypotéka, práce, spousta povinností, které jsme si zvolili a děláme je rádi, ale naše potřeby jsou velmi frustrovány. Většinou paradoxně potřeba blízkosti, zájmu, ocenění, uznání. Ne „jsi dobrá máma a zvládáš to“ a podobně, ale že třeba soused uvidí, že mi to sluší, projeví zájem o něco jiného než o to, v jakých rolích žiju doma. A já mám pocit, že mě uviděl, že to je něco úplně jiného, ale v podstatě jde o nějakou zanedbanou část mě samotné a u něj možná taky. A ty části se protnou, i když nechtějí. Velmi se totiž přitahují a cítí, že je někdo vidí. Není tam žádná povinnost. A i když v paralelním vztahu lžu, podvádím, nemůžu se snažit, myšleno v odpovědnostní části toho partnerství, ten druhý mě s tím přijímá a je to strašné osvobození. Jako by ožily nějaké naše části, které jsme leta zanedbávali. Cítíme se svobodní.

Takže erotika jako taková nebo smyslnost nehraje až tak velkou roli.

Většinou není na prvním místě. Je tam blízkost, skrz kterou je pak ta erotika opojná, protože člověk může být sám sebou. Nikdo mi nic nevyčítá, nikdo mě neprudí, ten člověk mě podporuje. Jenomže já si neuvědomuju, že je tam přítomná jenom jedna část partnerství a u něj taky. Já jsem si říkala, jak je možné, že když podvádím protivného manžela a můj milenec je doma stejně protivný, jak to, že my dva se tak skvěle doplňujeme? Ti manželé jsou protivní v té zodpovědnostní části, tam, kde plní povinnosti. Já ho vidím jinak než jeho manželka a on mě taky. Ožije nějaká část, kterou máme tendenci pokládat za celek. Ale jakmile se později připojí praktická rovina, tak…To bouchne.

Ta hra se změní. Když to řeknu blbě – pokud mám psa, vím, co k němu patří. Musím ho chodit venčit, musím se o něj starat. Chápu, že v noci štěká. Když se třeba zamilujete do někoho ženatého, potkáte nejúžasnějšího člověka. Ale vlastně jste jenom s jeho malou částí. To ostatní prostě není přítomné, nejde to uvidět, je to doma u manželky. On se od toho osvobodí vlastně také, cítí úžasnou volnost. Myslí sí, že ta tíha byla v jeho ženě. Není to tak, ta tíha je v té části, kterou tam nechal.
Jakmile se v mileneckém vztahu zpřítomní i praktická rovina, tahle část se tam ocitne také…

Začínám mít takový pocit, že to je, jako kdybych koukala z okna, viděla jezevčíka a říkala: „Jé, dobrman!“

No, není to takhle úplně přesně. Spíš v každém z nás žije jezevčík i dobrman. Bylo by fajn si to uvědomit a převzít za to zodpovědnost. Ideálně jim vytvořit prostředí, aby mohli existovat oba. Když to neudělám, nemůže za to nikdo druhý.  

Obě dvě už jsme v životě nazřely, že ta situace není dobrá pro nikoho zúčastněného. Ani pro ženu či muže ve vztahu primárním, ani pro milence nebo milenku ve vztahu sekundárním, ani pro děti, ani pro přátele, ani pro rodiče. Pro každého jednotlivce je totiž signifikantní, že když žije v téhle koexistenci, vlastně neumí myslet na nic jiného.

Je v takovém transu.

Ano.

Máte pravdu, že to není pro nikoho dobré, ale myslím si, že to je nutné, aby ti lidi byli schopní se vyvinout. To, že se ocitneme v trojúhelníku, není myslím dáno momentálním aktem vůle a rozhodnutí. Je to důsledek mnoha nerozhodnutí, potlačení a tak dále. Je to prostě důsledek předchozích situací, které jsme nebyli schopni uspokojivě vyřešit. A jestli se dá říct, co je příčinou toho, že se ocitnu v partnerském trojúhelníku, řekla bych nedospělost. A tahle situace nám perfektně umožňuje dospět. Když lidi v trojúhelníku přijdou do terapie, neexistuje jedno správné univerzální řešení, ale je potřeba, aby tím prošli a aby dospěli. To je možné na každém jeho vrcholu, a pokud se to podaří, váš život se stane skutečným. Můžete se za něj postavit.

V trojúhelníku nám všem spadne náš pracně stavěný sebeobraz jako „nikdy nebudu lhát“, „tohle bych nikdy neudělala“. Ten člověk se diví, čeho je schopen. A musí přizvat nějakou svoji stínovou část, přijmout ji a pak teprve může žít dospělý život. Lidi, kteří prošli takovým druhem trojúhelníku, to rozhodně nechtějí opakovat.

Co je ta stínová část? Jak moc si ji člověk může osahat? Jak moc se s ní dokáže sžít?

Vědomí se podle C. G. Junga skládá z persony a ze stínu. Persona, to je to, jací bychom chtěli být, jaké role hrajeme, jaké masky nosíme. V podstatě vzniká v dětství z toho, jak nás rodiče přijímají. Když řeknou: „Mám ráda tu hodnou holčičku, ta vzteklá ať jde pryč. Nezáviď. Závist je hnusná vlastnost.“ Dítě nepřestane závidět, ale přestane to říkat a myslí si: „Já jsem špatná, máma nezávidí.“ Ale správné je pracovat s dítětem jako celkem, protože tyhle vlastnosti k nám patří a jde o to, jak je člověk pojme. Třeba: „No tak má hezký autíčko, když budem rok šetřit, tak si ho můžem koupit taky.“ Proměním závist v ambici, a až to dítě v dospělosti něco uvidí, bude jeho závist produktivní: chci to taky, co pro to můžu udělat?

Jak se tohle paradigma dá vtáhnout do paralelních vztahů?

Teď jsem mluvila o tom, jak stínová část vzniká. Pro moji personu je nepřípustné, abych byla vzteklá, abych lhala, abych záviděla. Tyto vlastnosti tady padají do stínové části, kde s nimi nejsme v kontaktu. Přesto tam existují. Vnímáme je v projekcích. Tzn. že tyto vlastnosti mi velmi vadí u druhých lidí. My máme pocit, že persona jsme my, ale je to náš sebeobraz. Já jsem ta správná. To si myslím do té doby, než mě něco podobného potká. Když mi kamarádka vypráví, že je v paralelním vztahu, napadne mě: jak jsi to mohla udělat? Dokud se to nestalo mně, samozřejmě jsem v terapiích s lidmi žijícími v trojúhelníku pracovala, ale říkala jsem si: „Ty jo, už zase? Už se mohla rozhodnout.“ Teprve když se v tom člověk ocitne, pochopí, že to je úplně o něčem jiném.

Že to rozhodnutí nelze udělat.

Ne. Člověk k tomu rozhodnutí musí dorůst. Začne nesnášet sám sebe, přestane si sám sebe vážit, jak lítá ze strany na stranu, mění rozhodnutí… prostě se ten sebeobraz úplně zhroutí.

Všechny zraňuje.

Všechny zraňuje.

I sebe.

To nejvíc. Ale vlastně se chce rozhodnout. Řekne si: „Tak tady zůstanu.“ Ale to není trvalé rozhodnutí, to se zase změní. On totiž pocítí ztrátu, jelikož má v životě dvě neslučitelné roviny. A přiblížení stínové části je, že si člověk uvědomí, že všeho, o čem si myslel, že toho není schopen, schopen je. A je třeba to přijmout a integrovat.

To znamená včetně lží, podvodů, přetvářky.

Ano. Pak člověk, který byl v trojúhelníku, přestane soudit. Dobře ví, že to, co vidí, je jen špička ledovce. Lež je jen jedna z dočasných obran, aby se člověku nerozpadl život…

Noro, a opravdu pro to není lepší pojmenování než lež? Mně se totiž zdá, že když se lidé dostanou do takové cykličnosti, do toho opakování, žití ve dvou domácnostech, žití ve dvou často velice odlišných rolích, že v daný okamžik té své roli vždycky nekonečně věří. Že to vlastně není lež.

Jasně. Já si vzpomínám, že když jsem v tom žila, bylo pro mě strašné, že jsem rozhodnutí měnila třeba co dvě hodiny. Ne že by člověk lhal účelově. On tomu opravdu věří. Žije nevyhnutelně ve dvou realitách.

To je právě tím, že v životě máte dvě neslučitelné roviny. Normálně jsou jednotlivé roviny slučitelné – děti, kámošky, partner. Všichni o sobě vědí. Ale v trojúhelníku jde o dvě roviny, které se vylučují, a vám hrozí, že jednu ztratíte. Když si vyberete rodinu a vrátíte se zpátky, zmizí pocit viny. Na chvíli se uklidníte, ale pak začne nabíhat pocit „ztrácím lásku“, to zas přeběhnete na druhou stranu. Na chvíli se uklidníte a potom začne nekonečné utrpení kvůli pocitu viny, který vás žene zase zpátky.

Zvenčí má člověk pocit, že jste se zbláznila, ale uvnitř taky. Přestanete věřit svým rozhodnutím. Když jsem v téhle situaci byla, pomohlo mi říct si „dělej jenom věci, o kterých víš, že se nezmění“. Třeba vzít děti do kina, dělat něco v práci, někomu pomoct. Protože jsem věděla, že to není tenký led, že svoji volbu nebudu muset změnit – a mohla jsem si sebe zase začít vážit. Bylo to stabilní území.

Když jste v té situaci byla vy sama, jak důležité bylo, jak se chovají ti dva muži, to znamená váš manžel a váš partner? Protože já si dokážu představit, že jeden z nich si řekne „hele, já už toho mám, milá Noro, plný zuby“.

To se samozřejmě dělo. Když mě jeden naštval, utíkala jsem zpátky, ale po rozvodu jsem si uvědomila, že nejde o to, jestli ten nebo ten. Že musím najít sebe. A tehdy jsem se rozešla s oběma. Cítila jsem, že jeden mi může plnit jednu potřebu, druhý jinou, ale já musím převzít zodpovědnost za sebe a pak teprv je to o tom partnerovi. Tohle je podle mě jediná dobrá cesta ven z tohoto labyrintu.

Položím intimní otázku, kdyžtak ji zevšeobecněte. Je možné mít sexuální vztah s oběma těmi muži ve stejnou dobu?

Ze začátku ano a vlastně s tím lidi nemají až takový problém, protože jsou v euforii. Myslíte si „ježíš, co jsem to provedla“, řeknete to kámoškám. Ale časem ta situace zvážní a řekla bych, že jde o duševní zdraví, že se to nedá dělat dlouho, člověk přichází sám o sebe. Nemluvím o tom, že to není fér vůči těm dvěma, ale…

Ani vůči vlastnímu tělu.

Právě. Když do toho trojúhelníku spadnete, první fáze je takový velký adrenalin. Člověk je schopen dělat věci lehce a vlastně na něj úplně nedoléhají důsledky.

Vrátí se – v uvozovkách – nezodpovědnost mládí.

Přesně.

Člověk se jakoby nadechne.

Ano. Taky to bývá chvíle, kdy si říká: „No to svému partnerovi nemůžu říct, je to jenom epizodka, nebudu ho mučit.“ Myslí si, že to vyřeší, že to skončí. Jenomže potom se propadá hloub a hloub a uvědomuje si, že to nekončí a že to není sranda. A tam, tam pak opravdu jde o duši.

Takže ono to vlastně je znovusetkání s láskou.

No… ano. Já vnímám lásku jako energii, která nám dovoluje vidět toho druhého „v možnostech“. V prvotním vztahu se člověk ztratí v povinnostech a stereotypech, najednou tady je něco nového. Naplní to moje potřeby. Taková záměna potřeby za subjekt – tedy že si myslím, že miluju daného člověka, ačkoliv miluju, že mi naplňuje moji potřebu – může trvat až rok.

Průchod trojúhelníkem vždycky bolí, ať to dopadne, jak chce. I když ti dva lidi zůstanou spolu, trojúhelník jejich vztah obrovsky otevře. Projdou si peklem, a pokud se rozhodnou zůstat spolu, tak s tím, že jsou rádi, že se ta nevěra stala, protože ten vztah se velmi prohloubil. Takové terapie jsou krásné a já před těmi lidmi smekám. Ale není to možné u všech párů – tam, kde je nevěra, něco chybí, něco je špatně. Samozřejmě by se to mělo řešit jinak, jenomže člověk vlastně neví, jaká jeho potřeba není naplněná. Když mám žízeň, tak se napiju, ale když je můj muž hodný, hraje si s dětmi, nemusím vědět, že mi chybí blízkost. Teprve když se to stane.

Takže rada je naučit se zaprvé si dobře vybrat partnera pro primární vztah a zadruhé naučit se o vztah každodenně pečovat, protože tohle se vám může stát i podruhé. Ne že by člověk podruhé vstoupil do paralelního vztahu, ale to, že se začnete se svým partnerem lehce nudit nebo vás začne iritovat to, že je tady třetí pračka…

Hlavně je dobré znát svoje potřeby které mě do vztahu ženou. Pokud se potřeba naplní, začne mě iritovat třeba, že jí jablko…

No ano. Moc mlaská.

Mlaská, chrochtá…To si ale v zamilovanosti nevšimnu. Že takové věci vnímám, znamená, že je špatně něco jiného. Někdy v těch trojúhelnících dokončujeme příběhy svých rodičů. Mnozí z nás vyrostli v modelu, kde spolu rodiče zůstali kvůli dětem, což bylo velmi časté. A kdo v tom vyrostl, ten vám řekne, že to nebylo dobré, v tom vztahu bylo napětí, nebyl zdravý. Takže vlastně něco takového…

Promiňte, že vám skáču do řeči, ale děti z rozvedených rodin zase říkají „co bych dal za to, abychom se nemuseli stěhovat každý týden na jiné místo“.

To máte úplnou pravdu, Báro. Rozvod, rozchod rodičů nikdy není dobrá věc. Je lepší, když zůstanou spolu. Ale někdy je to menší zlo, to je třeba zvážit. Pokud ta možnost existuje, byť malá a pracná, tak si myslím, že stojí za to dát si tu práci, něco skousnout a těm dětem nerozdělit svět. Ale někdy to nejde, v těch vztazích vládne dost vražedné napětí. A to pro děti rozhodně není dobré.

Jsem ráda, že v současnosti se objevuje funkční vzor ukončení vztahu. Dřív rozvést se znamenalo zničit rodinu. Ale jde to i jinak. Když si k sobě rodiče zachovají loajální vztah,  poškodí to děti míň, než když si ho nezachovají, ale zůstávají spolu. Univerzální návod není, je třeba odhadnout míru, případ od případu. Úplně nejhorší je, když jeden rodič mluví ošklivě o tom druhém. Ty děti za to cítí vinu nebo vědí, že tomu rodiči nemůžou nic říkat. Tohle je větší zlo, než když se slušně rozejdou.

Když se podíváme na kus trojúhelníku, který jste ve svém příběhu zmínila vy, tedy že jste byla tou – v uvozovkách – utíkající a nevěrnou ženou. Co vlastně člověk – žena či muž – v tu dobu kromě ztráty hodnotových žebříčků prožívá? Protože já mám pocit, že to je až schizofrenický stav. A pak je otázka, jestli nepomůže, když jeden z těch dalších vrcholů, ať už to jsou dvě ženy, dva muži, nebo jakákoliv jiná varianta, „pustí“.

Jo, ale ono nepomůže, když vás někdo pustí. Ti lidi se průběžně rozcházejí, protože to je peklo, ale zase vztah znova navazují. A paralelní vztah, když má potenciál fungovat v realitě, těmi rozchody sílí. Člověk si řekne: „Tohle nechci, vrátím se k rodině.“ Udělá to a pak přemýšlí: „No jo, ale já to musím nějak posunout. Když se chci vrátit zpátky, tak mi to musí stát za to.“

V tom utrpení se člověk vyvíjí. Žádný z těch vrcholů trojúhelníku si neužívá. Ale u každého je třeba, aby přijal zodpovědnost za svoji situaci. To se týká nevěrníka i podváděného, který může říct: „Tak, zlato, vypadni!“ I ta, která na něj čeká – nebo ten, který čeká – může říct: „Heleď, já už čekat nebudu.“ Každý z nich tu možnost má a dospělost znamená, že nemůžu očekávat, že za mě rozhodne někdo jiný. Teprve když je člověk schopen vážit si sám sebe víc, než aby v tom zůstával, je dospělý. A tuhle šanci mají všichni.

Jak dlouho tak v průměru trvají obdobné vztahy?

Pokud muž nebo žena neodejde, nevyřeší ten vztah do tří let, tak většinou neodejde. Většinou. Vyrovnat se s tím trvá sedm deset let.

Tak dlouho si tedy neseme ten stín?

Jasně. Potom co se to stalo mně, jsem si uvědomila, že před vinou nemůžu utíkat, ale nesu ji. Ale stojí mi to za to. Věděla jsem proč. Kdybych v tom zůstala, budu nemocná a ztratím sama sebe. A to jsem nechtěla udělat dětem.

Po letech se ukázalo, že muž mi byl taky nevěrný, dokonce měl někde i dítě, ale já jsem si říkala, že to je něco jiného. To je jeho věc, důkaz, že jsme se k sobě nehodili. Neřeknu: „Ha, vidíš, já za to nemůžu.“

Nést vinu je velmi těžké, člověk by radši řekl: „O je alkoholik a týrá mě.“ Pak okolí zareaguje: „No to je jasné, rozejdi se.“ Když řeknu: „Mě to úplně nebaví a nenaplňuje,“ jako bych k rozchodu neměla oprávnění. A tam je dobré svou vinu umět přijímat. Myslím, že okamžikem, kdy člověk má oprávnění odejít, je, že mu vztah začne víc brát než dávat.

Říká se, že často poslední, kdo se o podvádění dozví, je podváděný, což je pro mě paradoxní. Je to chtěná slepota, že něco člověk nechce vidět, dá si klapky před oči, anebo to hraničí s nezájmem nebo s neznalostí člověka, s kterým žijete?

Já mám velké radary a rentgeny, jak to umím z práce, a přitom muž měl paralelní vztah a dítě a já jsem o tom nevěděla. Ale paradoxní je, že se mi o tom zdálo.

Podvědomí.

Probudila jsem se a říkala: „Víš, co se mi zdálo? Že máš dítě s mojí nejlepší kámoškou.“ A on úplně zbledl: „Někdo ti něco říkal?“ Děti tehdy byly malé, myslím, že to fakt je ochrana. Člověk si tuhle myšlenku vůbec nepřipustí, nechce nic takového vidět. Není to možné.

Co se stane v tom okamžiku uvědomění?

Ještě – já myslím, že to není lhostejnost. Co slýchám, člověk si jede v nějakých kolejích, předpokládá, že to není možné, ale nejedná se o lhostejnost. Spíš jako by byl ve vztahu s určitou představou. Jako když věřím v Boha – věřím v nějakou svoji představu a nevnímám, co se děje.

Co se tedy stane ve chvíli, kdy se ukáže pravda? Když Nora nebo Petr přijde domů a řekne: „Hele, Báro, já už tři roky spím s Norou.“

Teď mě úplně polilo horko, i když jsem „čistá“. Takhle… většinou to praskne. I na mě to prasklo. Člověk žije ve strachu, zvlášť když tam jsou děti, doufá, že si to vyřeší… Většinou se najdou esemesky, maily. Čím déle ten trojúhelník trvá, tím míň si člověk dává pozor. Myslím si, že to je taková podvědomá touha po vysvobození. Je to zvláštní – podle mojí zkušenosti i podle zkušenosti mých klientů se stane to nejhorší, čeho se bojíte, ale je to obrovská úleva. Ten život je konečně můj. Najednou žijete pravdu, což je daleko lepší, než když lež nepraskne, to zaprvé. Na druhou stranu končí chvíle, kdy si člověk mohl cokoliv užít, a nastává peklo. To peklo je ale reálné pokračování mého života, v tom je ta úleva, lež je jen takové podivné anestetikum které oddaluje ten moment, kdy se ukáže skutečný stav.

Tlak ze všech stran.

Tlak ze všech stran i na sebe samotného: „Teď už s tím musím něco udělat.“ A manžel: „Okamžitě to ukončíš. Vrátíš se.“ Já se o to pokusím, úplně se mi to nepovede… A tlak na pozici milence nebo milenky: „No tak to ukonči, ona už to ví, na co čekáš?“

Člověk by měl něco udělat, přestane mu být dobře, a vlastně neexistuje dobré řešení, proto v tom tak lítáme. Já jsem se snažila lidem nabídnout schéma, které jsem odhalila a které funguje dost bezpečně. Představte si to jako labyrint: kdybych řekla „tak pojďte, já vás provedu na konec“, nebude to fungovat. Já jim můžu říct, jak ten labyrint vypadá, ale jít musí sami a všichni se tam musí zamotat a všichni se musí dostat na kolena, jinak by ta zkušenost nebyla autentická. Nedospěli by, jen by poslechli můj návod. Třeba by na konec došli, ale pravděpodobně by do toho spadli zase.

V takových chvílích se dostaneme do části psychiky, kde přestanou fungovat role a masky, které normálně používáme. A to je vrstva blízká šílenství a smrti, vlastně úplná ztráta sama sebe. A je třeba tím projít, jak říká Halík, vytrvat v otázce. Kdyby se člověk ze začátku rozhodl „tak jo, manželka je hrozná, odejdu s tou novou“, je to něco jiného, než když k tomu skrz utrpení dozraje za dva roky. To je teprve validní. Stejná věc platí, i když se rozhodne zůstat s manželkou. Opravdu neexistuje návod ani validní predikce.

Jak se může stát, že když se vám do života třeba po třech letech vrátí někdo, o kom si myslíte, že je láska vašeho života, najednou nevidíte dobrmana, ale jezevčíka? Je to proto, že se ztratila zamilovanost?

Poznáte i jeho jiné části. Vzpomínám si na případ muže, který byl velmi akurátní, precizní, měl i takovou ženu, fungoval jim rodinný systém – a on se zamiloval do bohémské studentky umělecké školy. Byl úplně šťastný, že se zbavil toho tlaku, že se zbavil kontroly. Za dva roky nenáviděl, jak je nepořádná, jak chodí pozdě. Začal mu chybět řád. Často se zamilujeme do něčeho, co nám pak vlastně začne vadit. Protože milujeme to, co nám ve stávajícím vztahu chybí, a neuvědomujeme si, co máme. Nebo je také možné, že jste typ, který zamilovanost považuje za trvalý vztah a pokračování ho přestane bavit. Tam jsme pak všichni trošku jezevčíci.

Identickou situaci může prožít i ta milenka, že?

No samozřejmě, proto o tom mluvím.

Podívá se a řekne: „Ježíši, to je teda pěkný pedant.“

Nahlédnete jinou stránku. Vztah má tři roviny: eroticko-sexuální, sdílení, tedy že jsme přátelé, a tu praktickou. Jako milenci jsme jenom ve dvou rovinách, fyzické a sdílení. Neřeší se, kdo nakoupí, kdo zaplatí nájem, kdo bude hlídat děti. A v těch dvou rovinách jsme úžasní, jsme chápaví, otevření. Nezažíváme praktickou stránku, třeba, já nevím, „tys mi to nevyžehlila“.

Kolika lidem se obdobná věc stane? Váš skvělý kolega Honza Vojtko v nedávném povídání velice akcentoval, jak přebíháme ze vztahu do vztahu. Na začátku jsme si řekly, že to je zcela jiná situace – ale kolika lidí se týká tohle? Ta spalující situace jako z Petra a Lucie nebo Madisonských mostů.

Může se to týkat každého, kdo není ve vztahu dospělý. Ne že by se to muselo stát každému, prostě je tam ta možnost, že nějakou frustraci bude řešit tímhle způsobem. Myslím, že to trvá tak dlouho, dokud nedospějeme k zodpovědnosti za svoji část ve vztahu.

Lidský život je dneska delší, než na co bylo koncipované manželství. Ženy umíraly v pětačtyřiceti, u dvanáctého porodu. Takže aby ti dva lidi spolu dokázali vydržet ve funkčním vztahu a bylo jim opravdu dobře, je třeba i nějaká osobnostní dispozice, práce. Stejně je to ale spíš výjimka, ačkoliv my všichni v sobě máme předpoklad, že by se mělo jednat o normu. Měli bychom se chovat asi takhle: Přála bych si, aby to vydrželo. Co pro to můžu udělat? Přejímat zodpovědnost za to, co se mi stane. Nemůžu slíbit, že něco nikdy neudělám. Ale můžu slíbit, že budu přejímat zodpovědnost a budu mít odvahu s partnerem o věcech mluvit. A to udržuje ve vztahu blízkost.

Jak důležitá je právě pravdivost? To „budu mít odvahu s partnerem o věcech mluvit“. Protože lidé se bojí…

Důležitá je upřímnost ve smyslu nebát se vyjadřovat svoje pocity a umět přijmout zodpovědnost za to, jak se ve vztahu chovám. Když vybuchnu, musím se umět omluvit, a to samé platí i pro partnera. Samozřejmě že součástí funkčního vztahu je konflikt, je to i prostředek růstu. A je třeba, abychom se mu nevyhýbali, abychom tím dokázali projít s úctou. To je vyspělé partnerství. Jenomže to si nenapískáme v osmnácti, člověk si musí párkrát rozbít hubu.

Přijde mi lepší mít nějakou vztahovou zkušenost, prostřednictvím toho se potkávám i sama se sebou – a ten druhý taky. Zjišťuju nejen, v čem můžu a nemůžu žít, ale i jaká jsem. Člověk má často sám o sobě iluze. Skutečně vztahově zralí jsme tak kolem třicátého pátého roku života.

Je otázkou, jestli můžeme kohokoliv poznat, natož pak sami sebe.

Samozřejmě se to vyvíjí, ale jde o to, abychom sami sebe přijali. My vlastně neustále procházíme buď krizí identity, anebo ukotvováním v identitě. Člověk je nejdřív dítě, potom puberťák, matka – to je jiná identita a držet se sebou krok je velmi náročné. Ukotvíme se v nějaké identitě, ona se změní, nám to není příjemné a pak obviňujeme svoje okolí.

Zrcadlo, zrcadlo…

Většinou je to projekce něčeho, v čem jsme bezmocní, o co se neumíme postarat. Devadesát procent kritiky je manipulace, člověk by měl říkat „udělej to a to“, a ne „ty jsi hrozný, že to neděláš“.

Pravdivost v rámci partnerské komunikace a upřímnost sám k sobě, to si beru jako první zásadní poučení z tohohle povídání. To druhé, na co bychom asi nikdo neměli zapomenout, je, že se všichni měníme a že se takřka nikdy nedá vstoupit do stejné řeky. Nejenže je v ní jiná voda, ale jiné jsou i naše vlastní nohy a duše taky.