Sami proti sobě
Author: Ingrid Clayton
Date: 2026-08-19T11:53:39+00:00
Description: Většina z nás zná tři základní slova pojící se s traumatem – boj, útěk nebo zmrazení. Psychologové však identifikovali čtvrtou, velmi četnou, ale málo chápanou reakci: podlézavost. Ta se často spojuje se „spoluzávislostí“ nebo „snažením se zalíbit lidem". Nastává, když se nevysvětlitelně přiblížíme k osobě nebo vztahu, který nám způsobuje bolest, místo abychom se od nich odloučili. Vlastní cesta prožitků a zkoumání přivedla autorku k pochopení nezdravých vzorců chování, které v traumatu přijmeme a složitě se jich zbavujeme.
Publisher: Mimochodem

Fawning

Copyright © Ingrid Clayton, 2025

Translation © Jan Čermák, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1574-7

Mým klientům, kteří jsou uvedeni na těchto

stránkách, i těm, o nichž se píše mezi řádky:

Naučila jsem se díky vám víc než ze všech

studií a školení dohromady.

A všem, kteří se v textu poznávají:

Nikdy jste nebyli rozbití.

Vaše pocity dávají naprostý smysl.

Tato kniha je pro vás.

Poznámka

k příběhům klientů

V této knize představuji sedm klientů. Každý z nich má svůj vlastní příběh. V textu se odvolávám na jejich zkušenosti. Jsou to skuteční lidé, na kterých mi velmi záleží a které jsem ve své soukromé praxi sledovala po dobu jednoho roku až šestnácti let. Není možné představit celou naši společnou práci – v případě podlézání se o to ale pokusím.

Je důležité poznamenat, že se každý z těchto lidí může identifikovat jako ten, kdo podlézá, a mít od toho alespoň určitý odstup. Nyní vidí to, co dříve nemohli. Vzhledem k povaze věci se mohu podělit pouze o zkušenosti z této strany spektra. Sdílím však, jaké to bylo předtím, než moji klienti mohli své zkušenosti zasadit do tohoto kontextu.

Když jsem své klienty vyzvala, aby tak otevřeně sdíleli své osobní příběhy, měla jsem z toho celkem obavy. Přesto jsem ráda, že jsem to udělala. Všichni účastníci s touto příležitostí souhlasili, ještě než jsem je stačila požádat. Při rozhovorech s přáteli a rodinou zjistili, že ostatní o podlézání nikdy neslyšeli, natož aby se od něj osvobodili a získali flexibilitu. Nabídli tedy své příběhy v naději, že pomohou ostatním. Už před vydáním této knihy jsem si na vlastní kůži vyzkoušela, jak moc mě jejich upřímnost zasáhla. Pomohla mi jako autorce, ale hlavně jako člověku, který od dětství trpí touhou všem se zavděčit, podlézá a stále se sám snaží osvobodit.

Své dosavadní znalosti a poznámky o klientech jsem propojila s nahrávkami rozhovorů a písemnými dotazníky, abych co nejúplněji vykreslila obraz reakce podlézáním. Často jsem při tom slýchávala: „Myslím, že jsem ti to ještě nikdy neřekl.“ Zdá se, že zkoumání zkušeností mých klientů s podlézáním přineslo další vrstvu poznání a uzdravení. Tím, že se něčemu věnovali hluboce a intenzivně „pro dobro čtenáře“, byli schopni společně proniknout hlouběji do svých vlastních nejcitlivějších míst. Přečtěte si to znovu. Jejich touha být nápomocnými jim dala vůli jít dál ve svých vlastních zkušenostech – ve službě kolektivní moudrosti a poznání pro čtenáře.

Jak se dočtete na následujících stránkách, podlézání má samozřejmě své náklady. Nebylo by však fér, kdybych nezmínila, že z podlézání zároveň vyplývají i výhody, protože vyzdvihuje a umocňuje některé z našich nejlepších vlastností. Podlézání nám zajistilo dostatečnou bezpečnost, zachránilo nám životy, ale také formovalo superschopnosti.

Všechna jména a možnosti identifikace byly změněny tak, aby byla chráněna identita mých klientů. Jejich příběhy a postřehy jsou však všechny pravdivé. Nejsem tím, kdo jejich zkušenosti interpretuje, ale spíše tím, kdo má to privilegium je sdílet.

PRVNÍ ČÁST

Anatomie podlézání

• První kapitola •

Čtvrtá reakce

Co je podlézání?

Když mi bylo třináct, milovala jsem sedávat v noci ve venkovní vířivce. Bydleli jsme v Aspenu v Coloradu.

Když zhasla světla v domě, mohla jsem na temném nebi snadno rozeznávat jednotlivá souhvězdí.

Jednou večer se ke mně připojil nevlastní otec Randy. Upoutaly mě jeho ohromné nohy, které na podlaze z prken dělaly strašný rámus. Sledovala jsem, jak vlezl do vířivky a trenýrky se mu nafoukly vzduchem, než se ponořily do tmy. Pak jsem se vrátila k pozorování hvězd a přemýšlela, která Randyho verze dnes přišla: ta, která mnou zdánlivě pohrdala a opravovala každý můj pohyb, nebo ta, která působila okouzlujícím a milým dojmem?

Jen o rok dříve se Randy změnil z nejlepšího přítele mého otce na manžela mé matky a krátce nato nás přestěhoval do tohoto odlehlého horského městečka. Bylo to podivné nové místo. Stále jsem se vzpamatovávala z šoku, izolovaná od přátel a rodiny. Rychle jsem si zapamatovala telefonní číslo místní hospody, tamní barmani mi totiž často potvrzovali, že tam naši rodiče vysedávají. Díky tomu jsme se s bratrem a nevlastním bratrem mohli připravit na nepředvídatelné situace, ke kterým často docházelo, když se vrátili domů.

Pravidla nové domácnosti byla nahodilá, závislá na Randyho náladě a neustále se měnila. Nové normy chování vznikaly za pochodu. I když jsem se je snažila dodržovat sebevíc, nebylo to možné. A když jsem je nedodržela, dostala jsem domácí vězení – nemohla jsem několik měsíců opustit dům a on se mnou nemluvil.

Ale teď, ve vířivce, mě neignoroval ani nekritizoval. Vypadalo to, že má dobrou náladu – dost se mi ulevilo. „Vsadím se, že bys chtěla žít tam nahoře s hvězdami, co?“ Randy se trochu zasmál, ale nesmál se mně. Bylo to, jako by přiznával: Vím, že bys tu raději nebyla – se mnou – a to je v pořádku. Byla to odzbrojující pravda. Měla jsem pocit, že bychom k sobě mohli být upřímní. Moje tvrdá skořápka pod proudem vody změkla a já se lehce zasmála, zatímco jsem si jazykem pohrávala s rovnátky.

„Proč si mi nesedneš na klín, abys nemusela natahovat krk?“ Randy mi naznačil, že si můžu opřít hlavu o jeho hruď a dívat se na oblohu. Po nejistotách minulého roku jsem si především přála cítit se milovaná. Chtěla jsem šťastnou rodinu. Jeho pozvání jsem vnímala jako olivovou ratolest lásky nevlastního otce.

Přesunula jsem se na jeho stranu vířivky, posadila se mu na klín a opřela se tak, aby mi hlava spočívala na jeho hrudi. Prsty na nohou mi vykukovaly z bublinkové vody a jeho ruce mě přidržovaly. Uvolnila jsem se a přestala být ostražitá. Cítila jsem se přijímaná, viděná a oceňovaná.

„Líbí se mi být tak blízko u tebe,“ řekl Randy a lehce mi stiskl boky. „Jsem rád, že ti to nevadí.“

Moje tělo se napnulo. Hlavou mi vířily myšlenky. Proč to říká? Co to znamená? Okamžitě jsem pocítila význam jeho slov. Věděla jsem, že bych si nejspíš měla dávat pozor. Ale také jsem věděla, že musím postupovat opatrně. Nechtěla jsem se dostat do potíží – provokovat tu jeho stránku, která mě děsila. Opatrně jsem odpověděla: „Proč by mi to mělo vadit?“

Při čekání na odpověď mě Randyho ochlupení bodalo do kůže jako jehly. Voda mezi námi vytvářela podtlak a já se cítila uvězněná. Snažila jsem se udržet své tělo co nejvíce v klidu.

„Některé holky jsou upjaté,“ řekl. „Možná chtějí mít od mužů ve svém životě větší odstup.“ Zastavil se a po chvíli pokračoval: „Jsem rád, že jsi jiná a že si můžeme být tak blízcí.“

Tenhle okamžik všechno změnil. Minimálně ve mně se něco změnilo. Bylo to poprvé, co jsem se s Randym necítila bezpečně, přestože se choval mile. Ve všech ostatních momentech, kdy jsem pocit bezpečí neměla, byl agresivní a zlý. Bylo to zmatené. Ale v tu chvíli byl jeho hlas tichý a vyrovnaný. Působil mírně. Přesto jsem však měla pocit, že neříká celou pravdu. Něco bylo opravdu špatně.

Kdybych tak mohla zpomalit čas. Bylo to, jako by se moje psychika rozdělila na dvě části. Na jednu stranu jsem měla strach. Bylo mi třináct, byla jsem ještě dítě a cítila jsem ohrožení svého pocitu bezpečí. Na druhou stranu jsem svůj strach musela krotit kvůli rozdělení sil ve vířivce. Koneckonců, byl to dospělý vzor mého života. Od chvíle, kdy se k nám Randy nastěhoval, se drobná postava mé matky ocitla v jeho stínu. Její končetiny se hýbaly pouze tehdy, když se hýbaly ty jeho, její slova se formovala pouze tehdy, když je předtím slyšela z jeho úst. Neustále jsem přemýšlela, kde je moje máma, i když stála přímo přede mnou. Randy měl velení a všichni jsme se museli snažit, abychom se mu zalíbili.

Co jsem tedy udělala pak? I když za reakce na hrozbu[1] obvykle považujeme boj, útěk nebo zamrznutí, moje tělo instinktivně vědělo, že tyto reflexy nejsou k dispozici.

Opravdu nebylo možné bojovat. Za prvé, Randy nebyl nijak zvlášť nepřátelský, takže nebylo proti čemu. Spíše navazoval důvěru – emocionálně mnou manipuloval – a bylo to účinné. Začala jsem o sobě pochybovat. Přemýšlela jsem, jestli je to opravdu tak neškodné, jak popisuje. Kromě toho byl Randy dvakrát větší než já. Ačkoli jsem nikdy nebyla svědkem fyzického násilí mezi ním a matkou, viděla jsem její modřiny. Bojovat by bylo nebezpečné.

Útěk je pro většinu dětí samozřejmě také nemožný. Kam máme utéct? Ke komu? My lidé jsme závislí na těch, kteří o nás pečují v dětství, déle než jakýkoli jiný druh. K přežití potřebujeme mít ve svém životě dospělé. Byla jsem daleko od přátel a rodiny. Neměla jsem žádné bezpečné místo, kam bych se mohla uchýlit.

Zamrznutí je běžná reakce na trauma, ale v této situaci moje tělo neztuhlo – alespoň ne úplně. Musela jsem pokračovat a orientovat se v situaci s myslí, která je alespoň trochu přítomná. Cítila jsem, že když budu následovat jeho pokyny, pravděpodobně si udržím jeho náklonnost, aniž bych věci zhoršila. Necítila jsem se v bezpečí, ale musela jsem předstírat, že ano. Nelíbil se mi, ale potřebovala jsem, abych se líbila já jemu.

Tak moje tělo našlo jinou možnost. Sama ve vířivce se svým nevlastním otcem jsem byla vyděšená, ale chovala jsem se normálně. Chovala jsem se uvolněně. Působila jsem příjemně, dokonce až podbízivě. Moje chování sdělovalo: všechno je v pořádku. Zdržela jsem se jen tak dlouho, abych neurazila a mohla říct, že odcházím. Pak jsem se mu odlepila z klína, a když jsem stála na terase, přála jsem si, abych se mohla mrknutím oka přenést do své ložnice. Chtělo se mi utíkat, ale přinutila jsem se kráčet nenuceně, takže mi každý krok připadal jako ve zpomaleném filmu. Polonahá, promočená, jako na nějaké zpomalené přehlídce.

Trvalo třicet let, než jsem pochopila, co se toho večera stalo a jak tato událost ovlivnila mou reakci na jakékoli známky konfliktu v budoucnu. Ukázalo se, že existuje ještě čtvrtá reakce na hrozbu. Nazývá se podlézání.

Spojení znamená ochranu

Ještě donedávna, když někdo použil slovo podlézání, mohlo člověku přijít na mysl, jak zaměstnanec lichotí šéfovi, aby dostal přidáno, nebo jak dívka lichotí chlapci, aby se mu zalíbila. Slovníková definice podlézání je: „Získat si přízeň vtíravým nebo podbízivým chováním.“ Definice se však nedostává k jádru toho, co je podlézání v kontextu traumatu.

Pete Walker, psychoterapeut a autor knihy Komplexní PTSD: Od přežívání k prosperitě, poprvé použil termín podlézání poté, co pracoval s nesčetnými oběťmi traumatu a zneužívání. Definoval podlézání jako „reakci na hrozbu tím, že se pro hrozbu stanete přitažlivějšími“. Ti, kteří podlézají, se přizpůsobují přáním či očekáváním někoho jiného, aby konflikt zmírnili, místo toho, aby se mu přímo postavili. Je to totiž jejich nejlepší šance, jak zůstat v bezpečí. Alespoň prozatím.

Když vás obtěžuje agresivní nebo nežádoucí nápadník a vy se usmíváte a chichotáte, je to podlézání. Pokud se v toxickém pracovním prostředí nepostavíte za své hodnoty, abyste si udrželi práci, je to také podlézání. Když neustále přehlížíte zneužívající chování partnera, abyste si udrželi vztah, uhodli jste správně. Podlézání.

Jinými slovy, podlézání jako reakce na trauma staví naše chování do kontextu bezmoci nebo špatného zacházení. Nejde o to, že se člověk podbízí za účelem získání dobrých známek nebo lichotí lidem u moci. Podlézání není vědomá manipulace. Je to spíše způsob, jakým hledáme bezpečí tváří v tvář vykořisťování, studu, zanedbávání, zneužívání či jinému ubližování.

Do jisté míry by se podlézání dalo přirovnat k základnímu principu japonského bojového umění aikido, což znamená „cesta harmonizace“.[2] Cílem aikida není útok ani ústup, ale pohybovat se spolu s protivníkem a zrcadlit jeho energii a záměry. Navázání kontaktu s protivníkem vám umožní předvídat jeho další kroky, zajistit bezpečnost obou stran a zároveň se zaměřit na mírové řešení.[3]

To se stane, když podlézáme tváří v tvář nebezpečí. Když se ocitneme v nebezpečí, přizpůsobíme se agresorům (nebo násilníkům) v naději, že vyvázneme bez úhony. Snažíme se zůstat ve spojení, protože jsme závislí na osobě, která nám ubližuje. Pokud se jedná o rodiče (nebo nevlastní rodiče), jsme závislí na jejich péči. Jde-li o šéfa, jsme závislí na výplatě nebo na kariérním postupu. Pokud je to partner, jsme závislí na jeho příjmu, na možnosti vídat své děti, na postavení, které nám poskytuje manželství.

U podlézání znamená spojení ochranu.

Ačkoli má podlézání za cíl neutralizovat nebezpečí (a to také dělá), má jednu neviditelnou nevýhodu. Převzít touhy druhých znamená vzdát se svých vlastních. Když podlézáme, vzdáváme se asertivity a stáváme se příliš vstřícnými. Přizpůsobujeme se, abychom zůstali v bezpečí. Podřizujeme se právě té osobě nebo osobám, které nám ublížily. Když podlézáme, v podstatě se vzdáváme sami sebe – svých potřeb, hodnot a názorů – a to posiluje naši zranitelnost.

Podlézání, které se někdy označuje jako potřeba potěšit a uspokojit, se často zaměňuje s potřebou se zavděčit nebo se spoluzávislostí. Jak však vysvětlím později, oba tyto pojmy naznačují, že jsme určitým způsobem schopni toto jednání ovlivňovat. Podlézání není vědomá volba. Je to mechanismus přežití. V průběhu nanosekundy si mozek vybere reakci, která nabízí největší šanci na přežití. Poté si tělo zapamatuje, co bylo poprvé úspěšné, a v budoucnu to zopakuje. Úmyslem podlézajících tedy nikdy nebylo potěšit nebo nutkavě pečovat. Hledali jsme sílu v situacích, kdy jsme byli bezmocní.

Já jsem v pohodě, ty jsi v pohodě,

všechno je v pohodě

Tři roky po tom večeru ve vířivce, kdy se situace s Randym stále zhoršovala, mě Randy vzal na tajný výlet do Las Vegas. Matka byla mimo město u svého umírajícího otce a Randy si navymýšlel spoustu lží, aby mě mohl někam odvézt. Když jsme dorazili, donutil mě, abych ho v kasinech držela za ruku. Předváděl mě jako svou přítelkyni a říkal, že bychom měli problémy, kdyby někdo zjistil, že jsem nezletilá. Když jsme se vrátili, máma ještě nebyla doma. Bylo to, jako by se technicky vzato nic „nestalo“. Sexuálně mě nezneužil. Ano, ubytoval nás v apartmá s velkou manželskou postelí a zrcadlovým stropem. Ano, spali jsme v jedné posteli, on polonahý, já v objemných teplákách, otočená zády k němu a svírající svou stranu postele. Ale i když moje tělo vědělo, že je to špatně, a já jsem byla vyděšená, co jsem mohla říct, že se skutečně stalo?

Několik měsíců jsem nikomu nic neřekla, dokud mi Randy nenechal na polštáři vzkaz. Měla jsem pocit, že mám konečně něco konkrétního. Ačkoli si již nepamatuji, co přesně v tom vzkazu stálo, stačilo to k tomu, aby to dokázalo dynamiku našeho vztahu. Vzala jsem vzkaz do školy, kde jsem ho ukázala školní poradkyni. Podívala se na mě s obavami.

„Ingrid, o tom si musíme promluvit.“ Zachvěla jsem se, protože jsem věděla, že je čas, aby někdo poznal celý příběh. Řekla jsem jí o Vegas.

Toto byl příklad zdravé reakce – bojovat. Věděla jsem, že potřebuji pomoc, abych mohla odrážet Randyho neustálé pokusy o sblížení. Chtěla jsem, aby moje matka znala pravdu, chtěla jsem, aby opustila Randyho, chtěla jsem se zachránit z té nekonečné noční můry a intuitivně jsem věděla, že potřebuji někoho s větší autoritou, kdo mi pomůže. Poradkyně domluvila schůzku s pracovníky sociálních služeb, na které jsme se sešli i s mojí matkou. Ta však místo toho, aby mě chránila, jen mlčela. Moje máma se tvářila stoicky. Požadovala, aby do školy zavolali jejího manžela. Ne proto, aby „měl potíže“, ale aby zvládl situaci. Když vtrhl do místnosti, okamžitě mě nazval lhářkou. Obviňoval mě ze všech problémů v naší rodině.

Co mě nakonec bolelo nejvíc, bylo to, že se máma postavila na jeho stranu – a pokračovala ve své vlastní verzi „všechno je v pořádku“. To, co Randy udělal, mě traumatizovalo, ale opravdu jsem věřila, že když máma uslyší, co provedl, vezme mě do náruče a řekne: „Je mi to líto, je mi to líto, je mi to líto.“ A nakonec: „Odcházíme.“

Místo toho jsem sledovala, jak se jediný člověk, o kterém jsem si myslela, že mě zachrání, přidal na stranu mého mučitele.

Mnoho těch, kteří podlézají, mělo v minulosti podobnou zkušenost – něco, co nám ukazuje, že se nikdy nemůžeme plně spolehnout na nikoho jiného než sami na sebe. Naučili jsme se, že mezilidské záchranné sítě jsou jen pro ostatní, že bezpodmínečná láska je buď mýtus, nebo povinnost, o kterou se musíme starat my sami. V důsledku toho se často stáváme hypernezávislými. Když není možné opřít se o zdravou podporu v mezilidských vztazích, musíme si nějak poradit. Tak to děláme. Je běžné, že když se stane něco špatného, ani o tom ostatním neřekneme. Spolkneme to, předstíráme, že je vše v pořádku, a pokračujeme v podlézání ve snaze o trvalou bezpečnost – což je vyčerpávající a osamělá snaha.

Podlézající často vypadají, že jsou naprosto v pořádku – jako bychom si vedli dobře. Často jsme vysoce funkční, máme úspěšnou kariéru nebo dlouhodobé vztahy. Nikdy to však není celý příběh. Skutečnost bývá taková, že jsme se přizpůsobovali tak dlouho, že už nové ústupky ani nevnímáme. Udržujeme status quo tím, že se otupujeme nebo propadáme depresi, a snažíme se „být lepší“, což považujeme za řešení všech vztahových potíží. Vlastně věříme svému neustálému sebe-gaslightingu, který nám říká: „Možná to není tak zlé.“

Mnoho lidí se navíc naučilo podlézat ve svých rodinách nebo širších komunitách. Podlézání označované jako prostý „respekt“ je adaptivní reakcí na život v hierarchické, patriarchální společnosti. Opakované zkušenosti nás připravily na to, abychom začali podlézat:

• Dej strejdovi pusu.

• Řekni, že se ti dárek líbí, i když to tak není.

• Nemluv o tom, že táta pije.

• Nedovol, aby se ostatní cítili nepříjemně.

• Buď „lepší“ člověk.

• Ale je to tvoje matka.

• Prezentuj se jako bohatší / více sexy a udržíš si bezpečné vztahy.

• Prezentuj se méně sexy a udržíš si bezpečné vztahy.

• Buď týmový hráč.

• Jak moc to chceš?

• Prostě to přijmi.

• Potlač to.

• Ignoruj to.

• Usmívej se.

Nespočet zpráv nás implicitně i explicitně vyzývá, abychom se odpojili od svého autentického já – až si nejsme jistí, kde končí naše vědomí a začíná podlézání.

To je ta nejbolestivější součást podlézání. Ztrácíme spojení sami se sebou. Vyvíjíme si mechanismy ke zvládání situací, které v nás zakoření tak, že si ani neuvědomujeme, že je používáme. Podlézáme, ale přesto můžeme působit šťastně. Neustále se přizpůsobujeme, abychom vyšli s ostatními. Můžeme se považovat za velkorysé, empatické a soucitné. Často se jedná o naše vnitřní vlastnosti. Nevíme ale, do jaké míry byly ovlivněny naší traumatickou reakcí. A často ani nevíme, že jsme traumatem prošli.

Podlézání jako reakce na komplexní trauma

Podlézání je běžným mechanismem, jak se vyrovnat s permanentním traumatem ve vztazích. Trauma způsobené vztahem se liší od jednorázové traumatické události, jako je například autonehoda nebo napadení. Jedná se o formu komplexního traumatu, což je v oblasti psychologie relativně nový pojem. Komplexní trauma se vztahuje k trvajícímu všudypřítomnému pocitu ohrožení, který obvykle vychází z mezilidských vztahů. Nejde o diagnózu ani o událost. Komplexní trauma je následkem dlouhodobé bolestné situace, která zdánlivě nemá konce. Je to vzduch, který dýcháme. Může pramenit z obzvláště náročných nebo násilnických vztahů v naší původní rodině, jako tomu bylo v mém případě. Může se také vyskytovat ve větších systémech útlaku či marginalizace nebo v jakékoli komunitě, kde musíme popírat určité aspekty sebe sama, abychom byli přijati. Ke komplexnímu traumatu může dojít na pracovišti nebo v romantických vztazích.

Na komplexním traumatu je složité to, že ho často nevnímáme traumaticky, protože ho mylně interpretujeme jako normu nebo jako osobní selhání. I když jsem vždy chápala, že jsem prožila trauma v běžném slova smyslu, dlouhá léta jsem si nemyslela, že se jedná o skutečné trauma. Myslela jsem, že musím zažít něco horšího nebo zjevnějšího. Bez těchto zkušeností byly mé příznaky pouze moje, můj problém byl jen můj.

Část problému spočívá v tom, že společnost teprve nedávno začala uznávat existenci a význam traumatu. Teprve v roce 1980 byla diagnóza PTSD (posttraumatická stresová porucha) zahrnuta do Diagnostického a statistického manuálu duševních poruch Americké psychiatrické asociace, který je považován za bibli diagnostiky duševního zdraví. Kritéria pro diagnózu PTSD obsahovala, že osoba musí zažít „psychicky traumatizující událost, která přesahuje rámec běžných lidských zkušeností“.[4] Trauma bylo chápáno jako dramatické, destruktivní a vzácné.

V následujících desetiletích se však naše chápání traumatu rozšířilo. Trauma je ve skutečnosti velmi časté – 70 procent dospělých ve Spojených státech zažilo alespoň jednou v životě nějaký druh traumatické události.[5] A to jsou jen hlášené případy. V mnoha rodinách se lidé setkali s určitou mírou závislosti, neléčené duševní nemoci, sexuálního zneužívání, fyzického týrání nebo vzteku. Kromě toho se lidé na určité společenské úrovni potýkají s chudobou, rasismem a nedostatečným přístupem k řádné zdravotní péči.

Tyto věci obecně nespadají mimo obvyklou lidskou zkušenost. Jsou to lidské zkušenosti. A přesto jsou vnímány jako situace, které máme držet v tajnosti, zvládat a tolerovat, zapomenout, překonat – rozhodně ne jako zážitky, které jsou „traumatické“ podle starých měřítek, které mnoho lidí k hodnocení stále používá. Nyní víme, že tyto všudypřítomné zásahy do lidské psychiky mohou být stejně škodlivé jako zážitky z války nebo prožití přírodní katastrofy. A možná ještě škodlivější, protože jsou méně zřejmé pouhým okem. Hnisají v neviditelné propasti „osobních problémů“, které má člověk překonat nebo z nich vyrůst.

Během hnutí za osvobození žen v sedmdesátých letech 20. století rozlišovala profesorka psychiatrie na Harvardově univerzitě Judith Hermanová, MD, mezi jednorázovým (akutním) traumatem a opakovanými traumatickými událostmi. Mluvila o paralele mezi příběhy, které slyšela o sexuálním a domácím násilí od žen, a způsobem, jakým jsme pojímali trauma u veteránů. Čím více žen začínalo otevřeně mluvit, tím výrazněji se jich Hermanová zastávala ve svých široce šířených, byť neoficiálních studiích. Ve snaze překlenout propasti mezi muži a ženami, veřejným a soukromým sektorem – mezi legitimním a stigmatizovaným – vytvořila pojem komplexní trauma. Tvrdila, že současná definice PTSD není dostatečná k řešení nahromadění každodenních traumat, která postihují mnohem více lidí, než se dosud předpokládalo. Prosazovala, aby byla do Diagnostického a statistického manuálu duševních poruch přidána nová diagnóza, která by zohledňovala tento nový poznatek: komplexní PTSD. To bylo v roce 1988. Návrh profesorky Hermanové byl zamítnut.

Dodnes není komplexní PTSD (a tedy komplexní trauma obecně) v USA diagnosticky uznávána, což je závažné selhání, které znevýhodňuje jak klinické lékaře, tak veřejnost, protože omezuje financování výzkumu, zařazení do akademické výuky a proplácení zdravotního pojištění.[*] Zjednodušeně řečeno, zdravotnická zařízení dosud nepoužívají jazyk potřebný k tomu, aby dokázala pomoci mnoha z nejzranitelnějších pacientů.

A faktem je, že většina klientů do mé ordinace nepřišla proto, že by měli komplexní trauma. Přišli za mnou s nízkým sebevědomím, depresemi, úzkostmi, závislostmi, vztahovými problémy a tak dále. Takto se totiž komplexní trauma projevuje v našem každodenním životě. Negativní vnitřní monolog, užívání návykových látek, poruchy příjmu potravy a nedostatek jasných hranic jsou některé z nedokonalých způsobů, jak se snažíme vyrovnat s všudypřítomným ohrožením naší bezpečnosti a identity. Vidím to neustále ve své praxi, u všech věkových skupin, pohlaví a sociálních vrstev. Kdybych neměla určité znalosti těchto zákeřných projevů komplexního traumatu, nebyla bych schopná řešit skutečné problémy svých klientů. Naše práce by zůstala v rámci těchto jiných, užších zaměření. Stalo by se z ní neustálé zvládání symptomů, místo aby dosahovala skutečného uzdravení.

Když pochopíme, že jsou naše symptomy přirozené – nejedná se o vrozené dysfunkční rysy – a že uzdravení z traumatu vyžaduje holistická, na tělo zaměřená řešení, může se stát něco úžasného. Konečně můžeme vystoupit z kolotoče, kdy se jen víc snažíme, získáváme další a další poznatky, usilujeme o to, abychom dokázali svou hodnotu, ale přitom nikam nepostupujeme. Můžeme se vymanit z režimu přežívání a konečně začít s uzdravováním.

Slovníček pojmů

Slovo trauma používáme v mnoha různých významech, proto si ho rozeberme:

TRAUMATICKÉ UDÁLOSTI: šokující, děsivé nebo život ohrožující zážitky, jako jsou autonehody, přírodní katastrofy, prožití nebo svědectví násilí, zrady, zneužívání a zanedbávání. Tyto události mohou, ale nemusí vést k traumatu daného jedince.

TRAUMA: řecké slovo pro „zranění“. Trauma je otisk, který zanechávají traumatické události. Vzniká, když tyto zážitky přetíží nervový systém. Události se mohou odehrát v minulosti, ale způsob, jakým mění místo a způsob uchovávání vzpomínek, včetně naší schopnosti jejich zpracování a upevňování, se přenáší do přítomnosti. Nevyřešené trauma přetrvává jako fragmenty osobnosti, jako tělesná vzpomínka, která nám dává pocit, že jsme uvěznění v čase.

SPOUŠTĚČ TRAUMATU: pocítěné připomenutí traumatické události. Může být vnější, jako například hlasité zvuky, výročí nebo scény z filmu. A může být i vnitřní: pocity bezmoci nebo osamělosti, fyzické napětí.

REAKCE NA TRAUMA: spontánní reakce těla na ohrožení. Tyto reakce jsou instinktivní, nikoli intelektuální. Původní kategorie byly boj, útěk a zamrznutí a jsou to nevědomé pokusy o zajištění naší bezpečnosti. Pokud k tomuto seznamu přidáme podlézání, můžeme říci, že nechceme být lidmi, kteří se snaží všem zavděčit, ale naše tělo se nás neptá na názor, když se cítí ohrožené. Reakce na trauma vedou k emoční dysregulaci, tedy neschopnosti mít své emoce pod kontrolou.

KOMPLEXNÍ TRAUMA: vystavení opakovaným interpersonálním hrozbám v průběhu času a potíže, které z nich vyplývají. Často trvá od dětství, ale ne nutně (například dlouhodobé domácí násilí). Komplexní trauma se často používá zaměnitelně s pojmy vztahové, vývojové, psychologické nebo dětské trauma.

POSTTRAUMATICKÁ STRESOVÁ PORUCHA (PTSD) A KOMPLEXNÍ POSTTRAUMATICKÁ STRESOVÁ PORUCHA (C-PTSD): diagnózy související s traumatem. Mezi základní kritéria pro obě poruchy patří dlouhodobý vzorec opakovaného prožívání traumatických událostí z minulosti, vyhýbání se připomínkám traumatických událostí, potíže s reaktivitou, náladou a poznáváním. C-PTSD jde ještě dál a zahrnuje také poruchy regulace emocí, negativní sebehodnocení a narušené vztahy.

Jak z toho ven

Moje cesta k uzdravení z chronického podlézání začala, když jsem se dozvěděla, že Randy umírá. Po desítkách let nadějí jsem měla poslední šanci, že Randy řekne pravdu, matka mi uvěří a já budu konečně svobodná. Zrnka písku v přesýpacích hodinách docházela nám oběma.

Bůh ví, že jsem zkusila všechno, abych svou minulost překonala. Když jsem v sedmnácti odešla z domu, neohlížela jsem se. Byla jsem odhodlaná prolomit rodinné vzorce a v jednadvaceti letech jsem se zbavila závislosti na alkoholu. Získala jsem bakalářský titul z psychologie, poté magisterský titul a nakonec doktorát z klinické psychologie. Po dokončení studia jsem pokračovala ve vzdělávání a založila úspěšnou soukromou praxi. Chodila jsem na jógu, věnovala se duchovním aktivitám a četla všechny knihy o seberealizaci. Navenek to vypadalo, jako bych hrůzy svého dětství překonala. Ale uvnitř jsem byla stále stejná. Stále podlézající. Stále uvězněná.

Vědomé vnímání dysfunkčnosti mé rodiny mě nikdy nezbavilo instinktů, které mi umožňovaly přežít. Když mi bylo přes třicet, žertovala jsem, že musím nosit reklamní tabuli s nápisem: „Uživatelé a zneuživatelé, přihlaste se zde.“ Od špatných milenců přes spolubydlící – vyžírky až po přátele vykořisťovatele – bylo to, jako bych se snažila zlomit kouzlo tím, že jsem do sebe lila stále stejný jed v naději, že si nakonec vytvořím potřebné protilátky.

O historii svých nezdravých vztahů jsem mluvila s mnoha terapeuty. Zoufale jsem se snažila vyřešit stud, který jsem v sobě nosila, tím, že jsem znovu a znovu vstupovala do vztahů s tou samou osobou, jen s jinou tváří. Na začátku vztahu vždycky všechno vypadalo nadějně, ale pak jsem se ocitla ve známém schématu: finančně jsem podporovala muže, které jsem se snažila dostat na terapii, nebo partnery, kteří mě podváděli, emocionálně týrali, vyhýbali se mi nebo byli aktivně závislí – až se se mnou nakonec rozešli.

Snášela jsem všechny druhy týrání, protože jsem si myslela, že špatné chování dokážu neutralizovat nebo změnit. Konfliktům jsem se vyhýbala jako čert kříži – nikdy jsem se neodhlásila z e-mailového seznamu, pokud jsem si myslela, že by to odesílatel mohl zjistit. Chronicky jsem stavěla všechny nad sebe a pomáhala ostatním lidem léčit jejich rány, jako by to mělo magicky vyléčit i ty moje. K využívání docházelo v přátelstvích, v rodině, u šéfů i mentorů, takže jsem dělala NA SOBĚ, zapojila se do několika dvanáctikrokových programů[**] a přitom si kladla otázku: Kolikrát člověk musí ujištění opakovat, než se mu zvedne sebevědomí?

Po celou dobu jsem netušila, že mě mé pokusy o porozumění, soucit a odpuštění drží na místě. Hory analýz a snaha být hodnou holkou mé nevyřešené rány jen obcházely a podporovaly myšlenku, že jsem rozbitá. Nikdy jsem nevěděla, že veškeré toto chování – věci, na které jsem byla pyšná, i ty, na které ne – bylo způsobeno reakcí na trauma.

Co přesně je reakce na trauma?

Reakce na trauma, nazývané také stresové reakce, jsou okamžité a spontánní odezvy organismu na ohrožení. Vyskytují se, když událost nebo souběžné události přetíží náš nervový systém. Reakce na trauma je nevědomý mechanismus přežití, který nás chrání před ublížením.

Když čelíme hrozbě, vědomé přemýšlení přestává fungovat. Představte si zvířata v divočině. Když vycítí potenciální nebezpečí, nezastaví se, aby se zamyslela: „Nechovám se teď směšně?“ Jen reagují. Lidé to dělají také.

Nejznámější reakce na trauma jsou ty, o kterých jsme již hovořili dříve: boj nebo útěk. Obě jsou formy nadměrného nabuzení aktivované naším sympatickým nervovým systémem. Jako když se stiskne spouštěč, který tělo zaplaví hormony. Představte si zvýšenou srdeční frekvenci a krevní tlak spolu s rychlým dýcháním – v reakci na vnímanou hrozbu se dostáváme do pohotovosti. Boj a útěk vypadají přesně tak, jak zní: Útočíme (boj) nebo se pokoušíme uniknout nebezpečí (útěk).

Když není možné bojovat ani utéct, parasympatický nervový systém (odpočinek a trávení) aktivuje vypínač. Potom dochází k reakci zamrznutí, která tělo posouvá směrem ke sníženému nabuzení. Jako jelen oslněný světly reflektorů – jsme vyděšení, ale znehybnění. Zamrznutí se dá přirovnat k přípravě na náraz, kdy se člověk chce pohnout, ale není si jistý, zda je to bezpečné. Snížené nabuzení může sahat od tohoto panického, ale imobilizovaného projevu až po znecitlivění, ochabnutí a úplné vypnutí. Při sníženém nabuzení se snižuje naše srdeční frekvence a zpomaluje se dýchání. Na úplném konci spektra vidíme předstírání smrti, které však není vědomé. Tělo musí předstírat smrt, aby se mohlo vypnout a ochránit nás před dalším ublížením. Předstírání smrti je poslední pokus o přežití, při kterém se tělo zhroutí nebo poddá. Jak známe z přírody, kořist, kterou chytí dravec, ochabne. Pokud dravec kořist upustí, může se jí podařit uniknout – ale ne bez trvalého poškození. A skutečně, snížené nabuzení je zdrojem beznaděje, disociace a deprese.

Reakce podlézání je jiná. Je to hybridní reakce, která současně aktivuje sympatickou (nadměrné nabuzení) i parasympatickou (snížené nabuzení) větev autonomního nervového systému.

• Aspekt nadměrného nabuzení nás při podlézání instinktivně vede k tomu, že se snažíme ovládat nálady a stavy těch, kteří jsou „u moci“. Opíráme se o vztahy, které nám ubližují, usmiřujeme se s násilníky a zároveň přebíráme osobní odpovědnost za všechny vztahové potíže. Podlézání může být neuvěřitelně aktivní.

• Současně se však sami sobě odcizujeme. Snížené nabuzení při podlézání otupuje naše spojení se sebou samými, náš širší smysl pro vlastní iniciativu a často i naši schopnost vůbec vnímat účinky zneužívání.

Při podlézání balancujeme na tenkém ledě. Neriskujeme větší škody způsobené bojem či útěkem, ani úplně nezamrzneme. Tato vysoce adaptivní reakce přesahuje hraní mrtvého a směřuje k hraní ŽIVÉHO. Na něco si hrajeme a ani o tom nevíme. Hrajeme si na domácnost, hrajeme hru (abychom přežili nebo unikli situaci), hrajeme roli – někdy tolik rolí, kolik je lidí v našem životě.

Setřeste to ze sebe

Když je zvíře vystavené ohrožení, převezmou kontrolu jeho reakce na trauma. Když hrozba pomine, doslova se z ní otřepe a uvolní napětí a energii k přežití nahromaděné v těle.

V průběhu evoluce se lidé naučili tento životně důležitý instinkt potlačovat. Když tedy dojde k traumatu, naše tělo může zůstat ve stavu neustálého nabuzení a napětí. Hrozba nikdy nezmizí. Zejména když zažíváme komplexní trauma. V podstatě stále žijeme ve válečné zóně. Místo toho, abychom to ze sebe setřásli, spolkneme to. Zabydlí se to v nás. Lidé, kteří prožili komplexní trauma, žijí v neustálém stavu emoční dysregulace.

Minulost nám připadá jako přítomnost, máme zostřené smysly, naše reakce jsou intenzivnější. Důvodem je, jak vysvětluje Dr. Bessel van der Kolk, jeden z předních odborníků na trauma a autor bestselleru Tělo sčítá rány, že traumatizované tělo nezapomíná a zůstává uvězněné ve stavu očekávání – vnímá potenciální nebezpečí, i když žádné skutečné nebezpečí nehrozí. Nevyřešené trauma přetrvává jako fragmenty našeho já, jako tělesná vzpomínka, která nám dává pocit, jako bychom byli uvězněni v čase, a zároveň ničí naši přítomnost.

Stejně jako oblouk horské dráhy i naše reakce na trauma mají za cíl vyřešit situaci a dostat nás z nebezpečí do bezpečí na druhé straně. Máme se dostat na zastávku a vystoupit. V případě komplexního traumatu a chronických traumatických reakcí se však nacházíme v polovině horské dráhy. Žijeme své životy v neustálém napětí. Touto optikou pozorujeme, jak mnozí z nás zaměňují své reakce na trauma za osobnost. Doslova nevíme, kde končíme my a kde začíná nevědomá traumatická reakce.

Bezpečnost nad vlastními zájmy

O podlézání jsem začala psát ještě předtím, než jsem se dozvěděla, že má nějaký název. Zoufale jsem se snažila pochopit, proč se zjevně nezdravé vzorce chování stále opakují. Po Randyho smrti jsem pocítila potřebu vrátit se domů a s jasnějšíma očima prozkoumat, co se během mého dětství stalo. Začala jsem zapisovat příběhy o všech věcech, které jsem si pamatovala, o všech situacích, kdy mi bylo nepříjemně. Tehdy ve vířivce, tajný výlet do Las Vegas, způsoby, jakými ho máma znovu a znovu omlouvala. Vzpomínky ze mě proudily jako z protržené přehrady, jako by tyto příběhy a všechny způsoby, jakými jsem je přetvářela, jen čekaly na to, až budou vyslechnuty, až dostanou hlas, čekaly na mé vlastní potvrzení.

Když jsem se blížila k dokončení knihy o svých zkušenostech s komplexním traumatem, vlastně jsem ani nepřemýšlela o jejím vydání. Chtěla jsem jen pojmenovat svou pravdu mimo bezpečí terapeutovy ordinace. Bylo velmi uzdravující mít konečně kontrolu nad svým vlastním příběhem a vidět ho na papíře.

Svou autobiografii jsem nazvala Věřte mi, protože velkou část mého traumatu způsobilo nejen to, co mi Randy udělal, ale to, že to nikdo neřešil. To, že mi nevěřila moje vlastní matka. V tomto pojmenování a přeformulování jsem viděla, že konec mého vlastního příběhu byl můj. Poslední zrnka písku patřila mně. Nezáleželo na tom, že Randy zemřel, aniž by potvrdil, co se stalo. Nemusela jsem čekat, uklidňovat se ani předstírat. Nemusela jsem se povznést nad své traumatické zážitky ani nad to, jak je vnímala moje matka. Musela jsem začít hledat pravdu, abych konečně mohla zpracovat její dopad.

Své zkušenosti jsem už zapisovala a sdílela několik let, když se mě někdo zeptal, jestli jsem slyšela o práci Petea Walkera na téma komplexního traumatu. Walker je autorem knihy Komplexní PTSD, ve které píše o uzdravování z traumat z dětství. Když jsem si ho vyhledala a objevila jeho definici podlézání, spustilo to ve mně domino efekt, který odhaloval jednu věc za druhou, až mi celá sekvence začala dávat smysl. Začalo mi dávat smysl podlézání. Začalo mi dávat smysl mé vlastní já.

Ti, kdo podlézají, podle Walkera „hledají bezpečí tím, že se přizpůsobují přáním, potřebám a požadavkům ostatních“. Navíc se podle něj naučí, že „cenou za vstup do jakéhokoli vztahu je ztráta všech jejich potřeb, práv, preferencí a hranic“.

A tady to máte. Můj život v jedné větě. Konečně jsem pochopila své dětství, vztahy v minulosti a důvod, proč jsem se cítila tak zahanbená. Vyzbrojená tímto pohledem a jazykem jsem se pustila do dalšího zkoumání sebe sama a životních zkušeností svých klientů. Jakmile jsem poznala terminologii, bylo to, jako bych podlézání viděla všude, ve svém vlastním životě i v životech klientů. Prožívali jsme kolektivní probuzení.

Podlézání mi dalo odpověď na otázku, proč se chovám tak, jak se chovám – neustále hraji do karet těm, kteří mi škodí. Neměla jsem problémy s nízkým sebevědomím. Měla jsem tělo s pevně naprogramovanými pokyny, které mě měly chránit. Navíc jsem pochopila, proč byl obor duševního zdraví ohledně této skutečnosti tak dlouho zmatený. Když podlézáme, mezi našimi pocity vůči určité osobě nebo situaci a naším chováním často dochází k hlubokému rozporu. Tehdy ve vířivce chtělo moje tělo i mozek uniknout. Chtěla jsem jenom, aby zmizel ten zmatek a ohromující strach. Můj instinkt mi říkal, že se Randy chová špatně. Ale také bral v úvahu mou realitu mimo tu vířivku. Musela jsem se chovat tak, aby byl Randy spokojený a já v bezpečí. K podlézání dochází, když se nacházíme ve dvojité pasti a nepodlézání má reálné důsledky. Nemůžeme uspokojit všechny potřeby najednou, takže si tělo musí vybrat.

Upřednostňujeme bezpečnost před sebou samými.

Ale tato vynucená volba má katastrofální následky. Zatemňuje naše vnímání. Ztrácíme kontakt se svým vnitřním navigačním systémem. Naučíme se potlačovat své instinkty, svou vnitřní moudrost, což znamená, že nedokážeme rozpoznat varovné signály ani na ně reagovat. Při podlézání je vnitřní bezpečnost vždy závislá na stavu vnější bezpečnosti, takže zůstává na dosah ruky: v těle nebo ideologii někoho jiného, v jejich vnímání nebo příběhu. Spojení se zkreslenými názory narušuje naši sebedůvěru a náš pocit vlastní identity.

Kromě toho, že nám brání být v kontaktu s naší pravou podstatou, vede podlézání k hlubokému pocitu studu, vystavování se nebezpečí, neúctě a chování, které není v souladu s našimi hodnotami. Často nechápeme, proč děláme to, co děláme – proč se podbízíme svému tyranovi, proč lichotíme svému protivnému šéfovi, proč se snažíme uklidnit obtížného rodiče, místo toho, abychom se za sebe postavili – ale zdá se nám nemožné s tím přestat.

Naše smíření nejenže dává našim agresorům najevo, že se neděje nic špatného, ale často tomu sami věříme. Někdy víme, že nejednáme v souladu se svými hodnotami nebo potřebami (jako v případě vířivky s mým nevlastním otcem). Ale někdy jsou klapky na očích tak úplné, že upřímně věříme, že jsme naprosto v pořádku, zamilovaní nebo že žijeme přítomným okamžikem. S odstupem času vidím tolik situací, tolik vztahů, ve kterých jsem podlézala a ani jsem si to neuvědomovala: zosobněné sebezapření.

Podlézání znamená:

• Omluvit se někomu, kdo vám ublížil.

• Spřátelit se s tyranem, aby člověk dostal práci, udržel si přítele, zaplatil nájem.

• Přehlížet varovné příznaky – vědomě či nevědomě.

• Věřit ostatním více než sobě.

• Doufat, že se lidé změní, pokud se jim budete dostatečně snažit pomoci.

• Omlouvat lidi, kteří vám ublížili, upřednostňovat jejich bolest před svou vlastní.

• Nemluvit, protože něco říct věci jen zhoršuje.

Pro některé podlézání znamená být více tím, kým jsou – chytří, velkorysí, úspěšní, vtipní nebo krásní – aby byli ještě více obdivovaní, přijímaní a propojení. Pro jiné je to být méně hlasitý, etnický, kreativní, sebevědomý nebo schopný stanovit hranice. Podlézání může být viditelné nebo neviditelné. Může mít podobu sexu, peněz nebo neustálého přebírání odpovědnosti za emoce ostatních. Jedno však zůstává neměnné: Jde o to najít bezpečí v nebezpečném světě, často na vlastní náklady.

Jsem nesmírně vděčná, že při sezení ve vířivce s mým nevlastním otcem převzalo řízení moje tělo – pomohlo mi zvládnout něco, co bylo doslova mimo mou kontrolu a mimo mé chápání. Nemůžu to ani nazvat sebezapřením. Říkám tomu milost, genialita nebo vyšší moudrost, která mě v tu chvíli vedla. Bylo to životně důležité a tyto impulsy mi pomohly přežít další čtyři roky v tom domě.

Naším úkolem není naše traumatické reakce vymýtit. Nedokázali bychom to, ani kdybychom se snažili. Tyto instinkty potřebujeme a jsem za ně vděčná. I když jsem však odjela stovky a pak tisíce kilometrů od této dysfunkce, zůstala jsem stejná. Tyto otisky jsem si přinesla s sebou, už jsem nerozlišovala bezpečnost mezi jednotlivými okamžiky, ale nevědomky jsem přijímala život v nebezpečném světě. Pro život v režimu přežívání nejsme stvoření, ale tyto instinkty řídily každý můj vztah – přizpůsobovala jsem se, měnila se, vymazávala sama sebe, až jsem už nevěděla, kdo vlastně jsem. Podlézání bylo jako kaskadér, který nastoupil místo mě, a já neměla tušení, že mě zastupuje a chrání mě – před špatným i dobrým. Před tím dobrem, co bylo uvnitř mě.

Snižování laťky

Jednou z věcí, které na dvanáctikrokovém programu zbavování se závislosti oceňuji nejvíc, je přístup ke komunitě a spiritualitě, který poskytuje prostřednictvím sdílení společného boje. Hledala jsem obojí sama, ale bylo to, jako by byla laťka nastavená příliš vysoko. Věděla jsem, že „mé skutečné já“, které nedokázalo přestat pít, nikdy nedokáže splnit očekávání „spirituálních“ nebo „normálních“ lidí. Takže když jsem objevila svět dvanáctikrokových programů, bylo to, jako by se laťka snížila až k zemi. Často jsme se scházeli v suterénech kostelů. Neseděli jsme nahoře s ostatními věřícími. Toto je místo, které mě možná přijme, pomyslela jsem si a držela se jejich hesla Budeme tě milovat, dokud se nezačneš milovat sama. V těch skromných místnostech jsem našla víc sama sebe a také spojení s ostatními lidmi a spirituálními praktikami, které ve mně nevyvolávaly pocit studu.

To je to, čeho chci touto knihou dosáhnout. Snížit laťku. Odstranit předsudky a stud spojené s podlézáním. Umožnit nám navázat kontakt a být k sobě upřímní, abychom konečně mohli využívat nástroje, které jsou pro nás nejužitečnější. Abychom konečně získali přístup sami k sobě.

Příliš dlouho se o chování spojeném s podlézáním mluvilo jako o něčem, co je na nás špatné, jako bychom se přes to měli přenést, dospět, postavit se za sebe, stanovit si hranice a posílit své sebevědomí. Tyto fráze jen udržovaly naši obranu v pohotovosti. Musíme snížit laťku a vypnout svou obranu. To je jediná naděje na skutečnou změnu. Zjistit, jak dáváme smysl TEĎ. Pochopit, proč jsme udělali vše, co jsme udělali, a upřímně řečeno, pravděpodobně v tom budeme do jisté míry pokračovat.

Všichni máme svou obranu. Všichni máme své mechanismy pro přežití. Nemusí to být jen podlézání. Každý však máme nějaký, někdy je jich i celá řada. I když si přeji, abychom měli více svobody a flexibility, a věřím, že je to možné, nechci to, jak opustit vzorce podlézání, vykreslovat jako nějakou fantastickou říši. Obávám se, že jsem často terapeut, který kazí náladu velmi neatraktivním poselstvím: „Vnímejte veškerou svou bolest, své rány a způsoby, jakými jste se s nimi vyrovnávali. Pak se vám uleví. Nikdy však nedosáhnete nejlepšího možného scénáře, alespoň ne ve 100 % případů.“ Neexistuje žádné dokonalé místo odpočinku a celistvosti. Dokud žijeme, neexistuje žádná cílová čára. Dokud máme tělo, které žije s ostatními lidmi na této planetě, budeme se muset vyrovnávat s různými situacemi.

V jádru jsem člověk závislý na tom „cítit se dobře“ a roky jsem zkoušela trochu z toho a trochu z onoho, jen abych se cítila co nejlépe pořád. Během desítek let střízlivosti jsem se v rámci své osobní terapie i jako terapeut snažila najít dokonalou kombinaci. Kdybych nezjistila, že to, co zde propaguji, je nejúčinnější a nejužitečnější přístup, nesdílela bych obsah této knihy. Kdybych si nemyslela, že je to mnohem lepší než všechno, co jsem vyzkoušela předtím. Zkušenosti mých klientů to potvrzují. Bez ohledu na to, čemu museli čelit, co prožívali a zpracovávali, mít více možností – být více sami sebou – za to rozhodně stojí.

Cílem našeho procesu uzdravování je vrátit tělu jeho přirozenou pružnost a schopnost regenerace. Tělu založenému na regulaci, celistvosti a skutečném já. Nemůžeme odstranit všechny hrozby, můžeme se však zbavit binárních reakcí na ně: uzdravený nebo rozbitý, bezpečný nebo nebezpečný. Věřím, že máme ještě prostor naučit se snášet nepohodlí a rozvíjet svou schopnost být sami sebou.

Uzdravení vyžaduje pouze to, abychom se zbavili věcí, které nám nepomáhají. Zachováváme si vrozené dary a dovednosti, které jsme si během života zdokonalili, a zároveň znovu získáváme mnoho našich cílů, hodnot a dovedností – části nás samých, které jsme nechali za sebou. Opuštění vzorců podlézání je cesta k sebeuvědomění. Cesta za nalezením vlastního hlasu, získáním autority a nakonec žitím života podle vlastních představ.

Rodokmen podlézání

• • •

I když je podlézání relativně nový termín, již nějakou dobu se používají jiné, konkrétně spoluzávislost a potřeba se zavděčit. Tyto výrazy poukazují na některé snadno rozpoznatelné příznaky podlézání, ale opomíjejí DŮVOD, který za těmito činy stojí. Když se soustředíme na problematické chování, místo toho, abychom se snažili pochopit jeho příčiny, utvrzujeme se v představě, že jsme rozbití nebo že jsme problém, který je třeba napravit. Odkrývání nuancí podlézání přináší soucit se sebou samým a sebeuvědomění a nabízí cestu k tomu, co jsme celou dobu hledali – správný vztah k sobě samým a k ostatním.

_________

_________

_________

_________

Table of Contents

Poznámka k příběhům klientů

PRVNÍ ČÁST

• První kapitola •

DRUHÁ ČÁST