OBLAST 1

Copyright © 2026 by Lena Šuláková

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for Cover by Žaneta Kortusová

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-1033-9

Míšovi,

tomu, který dokáže vnést světlo

i do těch nejtemnějších dní.

ČÁST PRVNÍ

I.

Rok 2279

Simon Black, vysoký chlapec s polodlouhými vlnitými blond vlasy. Jeho jméno i tvář byly veřejně známé a stále se nacházely na seznamu pohřešovaných lidí. Den, ve kterém dovršil osmnáct let, byl odveden do postválečné zóny Alfa. Ten den ho jeho matka viděla naposledy.

„Kontinent Alfa, Beta a Gama. Jediná obyvatelná místa na planetě Zemi. Po padesáti šesti letech válčení a vraždění nejen ve válečných zónách, ale i mezi civilisty, byla země vyčerpaná a zpustošená. Z dřívějších dvanácti miliard lidí se počet přeživších zmenšil na pouhé dvě miliardy. Přelidnění bylo vyřešeno válkou a biologickými zbraněmi. Mrtvoly ležely na ulicích, jejich vnitřnosti byly rozházené kolem, těla zohavená různými viry a krev stékala i po zdech. Docházelo dokonce ke kanibalismu z důvodu nedostatku jídla a...“

„Tak to by už stačilo, slečno Fostrová,“ přerušila učitelka mladou dívku.

„Mohu se vás zeptat z jakého důvodu,“ zamračila se třinácti a půlletá dívka a lehce ironickým tónem, tak, jak to děti v začínající pubertě umí, dodala „paní učitelko.“

„Již poněkolikáté vám opakuji, že projekty mají být přizpůsobeny vašim spolužákům,“ poukázala učitelka na deset žáků sedmé třídy, kteří změnili barvu z tělové na zelenou. Jeden chlapec se dávil a vypadal, že každou chvíli pozvrací spolužáka sedícího před ním gumovými medvídky, které měl ke svačině.

„Nerozumím tomu, říkala jste přece, že nechcete, abychom si referáty přikrášlovali, a takhle to tu bylo!“

„Nikdo vám to nevyvrací, ale popisovat to až tak do detailu nemusíte. Referát mi položte na stůl a jděte si sednout.“

Lea se nadechla a chtěla ještě něco říct, ale přerušil ji ostrý zvuk hlásící konec výuky.

Nezbývalo jí tedy nic jiného než poslechnout a odevzdat referát na stůl.

„Výuka je u konce. Prosím odeberte se všichni do šaten,“ ozvalo se z malého reproduktoru nad dveřmi.

Třída se poslušně zvedla, seřadila u dveří a počkala na pokyn paní učitelky.

Lea se jako vždy šourala vzadu za skupinou. Když procházela kolem nástěnky, všimla si nové fotky. Byl na ní mladý chlapec s blond vlasy a pod jeho obrázkem nápis „litujeme jeho ztráty“. Lea se před nástěnkou pozastavila a povzdechla si. Každý týden se objevuje nová fotka dětí či mladých lidí, kteří se ztratili, nikdo je nikdy nenajde. Většina z nich mizí v postválečných zónách, kam jsou odváděni lidé s ne zcela čistým kodexem chování. V den osmnáctých narozenin je armáda odvede do zón, které se snaží přizpůsobit pro život lidí. Opravují se zde domy a odstraňuje radiace.

„Fostrová!“

Hlas paní učitelky rezonoval chodbou a Lea si přikryla uši, pak se rozběhla do šaten za zbytkem své třídy.

„Ty tvoje referáty o minulosti ti nikdo nežere!“ křikl na Leu Martin. „Moje máma říká, že stejně za pět let skončíš v postválečné zóně, protože jdeš proti národu!“

Lea sklopila zrak a prosmýkla se ke své skříňce s věcmi. Neměla zájem o další roztržku, tento měsíc už by to byla třetí.

„Koukněte se na ni, když je pod ochranou paní učitelky, tak si vyskakuje, ale když je sama, nedokáže říct ani ň,“ posmíval se Martin a lehce do Lei šťouchl loktem. „Jsi srab, Fostrová.“

Lea už nějakou dobu zatínala pěsti a snažila se počítat do deseti, jak ji to učila máma. Dobře věděla, že by dokázala Martina uzemnit jednou dobře mířenou ranou.

Jedna, dva, tři.

„No tak, Leo, spolkla jsi jazyk? Jsi velmi neslušná, když mi neodpovídáš,“ zasmál se a postrčil Leu na skříňku zrovna v momentě, kdy si vyndávala boty. Celá třída se začala smát a ono pošťouchnutí zapříčinilo, že se Lea praštila do nosu o dvířka. Čtyři, pět, šest.

„Ale ne, to jsem vůbec nechtěl,“ uchechtl se Martin a otočil se k Lee zády, aby si plácl s jeho kamarádem Felixem. Sedm, osm, devět, deset.

Hluboký nádech a výdech.

„Buď v klidu, Leo, za chvilku odejde a bude klid,“ mluvil k ní její vnitřní hlas, „za žádnou cenu nesmíš udělat žádnou pitomost. Ne, co to děláš. Leo dej tu ruku zpátky! Neťukej mu na to rameno! Nech ho být! Ne, ne, ne!“

Věděla, že to nesmí udělat, ale vztek v tu chvíli přemohl rozum, neměla to pod kontrolou. Ve chvíli, kdy se otočila k Martinovi a zaťukala mu na rameno, neslyšela ani smích svých spolužáků, ani nevnímala to, co jí její vnitřní hlas říkal. Jediné, co vnímala byl hukot v uších, tepající žíla v pravém spánku a následně rozlévající se bolest v pravé ruce od toho, jak svému spolužákovi vrazila pěstí. Jediná rána stačila, aby se skácel na zem. Nemohla to jednoduše ovládnout, jako by její tělo na ten krátký okamžik nepatřilo jí, ale někomu cizímu. Čekala, že se dostaví ten tísnivý pocit, který měla vždy po takovém výbuchu, ale tentokrát to bylo jiné. Žádné sevření na srdci, žádná bolest žaludku ani motání se hlavy. Frustraci, kterou pociťovala ještě před chvilkou, nahradil pocit úlevy.

V šatně nastalo hrobové ticho. Lea to chvíli nechápala, většinou, když se něco takového přihodilo, spolužáci začali vykřikovat a povzbuzovat ke rvačce. Rozhlédla se kolem a viděla jen vyděšené tváře, které zíraly k jejím nohám tam, kde ležel Martin. Podívala se na něj a stejně jako její spolužáci viděla, že z Martinova ucha vytéká tenký proužek rudé tekutiny. Aniž by si to uvědomila, na tváři se jí vyklubal malý zlomyslný úšklebek a pocit úzkosti se stále nedostavoval.

„Ty vole, ona ho zabila,“ pronesl Felix roztřeseně.

„Zavolejte někdo paní učitelku,“ zakřičela dívka z druhé strany šatny a věci se zas daly do pohybu.

II.

„Já opravdu nevím, co s ní bude, Marie,“ řekla Constansa, „stejně jako ty nevím, co s ní budeme dělat. V téhle situaci musíme nejspíš jen čekat.“

„Je to moje dcera, Conie, já musím něco udělat. Vím, že je svá a občas trochu nezvladatelná, ale pořád je to moje dcera.“

„Ten kluk leží v kómatu v nemocnici a doktoři se ho snaží udržet při životě. Nikdo neví, zda to přežije, nebo ne. Tentokrát je to jiné,“ pronesla Conie s ledovým klidem, jako by se jí to netýkalo, „od jejích spolužáků vím, že potyčka vznikla kvůli jejímu referátu. Mimochodem, četla jsi ho? Jak tě mohlo napadnout to s ní sepsat takhle, když znáš rodiče jejích spolužáků?“

„Nebudu jí přece bránit psát pravdu jen proto, aby to bylo šetrné pro její spolužáky. Je to historie, tak, jak se stala. Nemůžeme zavírat oči jen proto, že to není příjemné.“

„Jenže kdyby ten referát vypadal jinak, tak by se tohle nestalo.“

„Takže je to najednou moje chyba?“

„To nikdo neříká.“

„Ne, jen se to tu velmi okatě naznačuje,“ utrhla se Marie na Conie.

„Přestaň, prosím. Teď už stejně nic nezměníme.“

Obě ženy se posadily na gauč a podívaly se na sebe.

V obývacím pokoji panovala napjatá atmosféra plná lítosti, obav a frustrace.

Ve vedlejším pokoji seděla Lea na posteli s opřenou hlavou o zeď a dívala se do stropu. Slyšela každé slovo, které vycházelo z obývacího pokoje. Hluboko v srdci věděla, že si před pár hodinami podepsala rozsudek smrti. Litovala svého činu. Litovala toho, že zklamala svou matku a tetu. Litovala, že se vůbec narodila. Svět bez ní by byl možná lepší a ona by teď neměla na rukou krev svého spolužáka. I přes všechny výčitky a pocit lítosti nedokázala mít ale soucit s Martinem. Hlásek v hlavě jí našeptával, že dostal jen to, co si zasloužil.

„Co se stane, když ten chlapec umře? Jaké jsou možnosti? Je vůbec nějaká šance, že ji nedají do dětského nápravného zařízení?“ zeptala se Marie a zavřela oči. Představa, že by si pro její dceru došla další den ozbrojená vládní složka, odvedla ji do DNZ na pět let a potom do postválečné zóny, ji děsila už několik měsíců.

„Podle zákona ji odvedou do DNZ, kde bude do své plnoletosti podstupovat nápravné procedury, mezi které patří terapie prací, tělesný výcvik, simulační empatická procedura, výcvik dobrých mravů, školní výuka a speciální nápravné metody.“

„Simulační empatické procedury, hezký název pro propojení se simulačním zařízením, které člověku umožňuje cítit bolesti umírajícího člověka,“ odfrkla si Marie, „nemůžu ji tam poslat. Nejde to, je ještě dítě a nezvládla by to.“

„Zvládli to jiní, zvládla by to i ona, Marie.“

„Nechci, aby si ji odvedli, moji holčičku,“ řekla potichu Marie a slzy jí začaly téct po tváři.

Constanse zazvonil telefon.

„Ano? Dobrý den,“ řekla trochu váhavě a zaposlouchala se do toho, co jí hlas na druhé straně říká. „Jistě, rozumím. Děkuji za zprávy. Nashledanou.“

Constansa odložila telefon na stolek a v místnosti zavládlo hrobové ticho.

„To byl ředitel, že ano?“

Constansa opatrně přikývla a téměř neslyšně řekla:

„Martin zemřel.“

Marie zalapala po dechu. Bylo jasné, kam to vše směřuje. Další den jí zajisté přijde obsílka, ve které bude stát de facto rozsudek smrti pro její dceru. Moc dobře znala vládní postupy. Nejedné její kolegyni se toto stalo. Bezmoc, kterou Marie pociťovala, byla ubíjející. Dostavil se i náhlý pocit paniky. Nemohla takto věci nechat. Musel přece existovat způsob, jak svou dceru zachránit. Nemohla jen nečinně přihlížet, jak jejího jediného potomka odvádějí.

„Vážná paní Fostrová, dovolujeme se Vás upozornit, že se Vaše dcera dopustila vážného zločinu stupně deset, a proto je odsouzena k pěti letům v dětském nápravném zařízení a následnému desetiletí k práci v postválečné zóně. Proti rozsudku se nelze odvolat.“

III.

Byla půlnoc a Lea ležela v posteli, nemohla usnout. Hlavou se jí honilo, co ji v následujících letech čeká. Uvědomovala si, že v DNZ to nebude jednoduché. Od útlého věku slýchávala hrůzné příběhy, které se tam údajně staly.

„Slyšel jsem, že tam jedno dítě upálili zaživa, kvůli tomu že nesnědlo brokolici, na kterou mělo alergii...“

„Prý v DNZ testují na dětech nové zbraně...“

„V DNZ umírají děti na dehydrataci a nedostatek jídla! Hlídači je uzavřou s jedním nožem do jídelny a nechají je tam měsíc bez jídla a pití. Děti pak jedí své výkaly, pijí svou moč a zabíjejí se navzájem.“

„Můj brácha tam byl a zemřel tam bolestí. Každý den ho tam mučili!“

Lee se postupně vybavil každý příběh, který o DNZ slyšela. Její hrůzné představy byly čím dál barvitější.

„Prý tam utopili jednu holku a ta tam teď straší a topí ty, kteří jdou jako poslední z koupelny.“

Lea sebou trhla, když slyšela kroky ve svém pokoji. Bála se, že si pro ni jde Martinův duch, proto předstírala, že spí. Ležela nehnutě a zatajovala dech. Ulevilo se jí, když uslyšela matčin šepot.

„Nikomu tě nedám, srdíčko. Něco vymyslím. Miluji tě bez ohledu na to, co se dnes stalo. Kéž bych mohla vrátit čas a být tam s tebou!“ Každé slovo, které Marie vyřkla, doprovázel tlumený vzlyk. Minuty utíkaly a Marie hladila Leu po vlasech. Bolest, kterou v tu chvíli cítila, byla nepopsatelná. Hluboko uvnitř cítila, že jsou to jejich poslední společné dny, ale odmítala si to připustit.

V daný okamžik věděla, že své dceři může ulevit jen z poloviny. Už mnoho let existoval zákon, který umožňoval zákonnému zástupci nezletilého dítěte převzít následky trestného činu na sebe. Matka nebo otec mohli dobrovolně nastoupit místo dítěte na pět let do Postválečné zóny a odpracovat tam jeho trest. Do DNZ však muselo dítě bezpodmínečně.

Marie téže noci vyplnila nutné formuláře k převzetí trestu a odeslala je. Před Conie tuto informaci ale zatajila, svou sestru znala moc dobře a věděla, že by jí to rozmlouvala. Během noci také napsala dopis pro Leu. Pro případ, že by se po Leině propuštění již neshledaly. Byla si vědoma toho, že z postválečných zón se vrátí jeden z tisíce, to však Lea nemusela vědět.

Marie si přála, aby v její dceři zbyla alespoň kapka naděje a dětské nevinnosti.

Zbytek noci se Marie modlila, i když nebyla věřící.

Modlila se za svou dceru, za její život a za společné shledání. Modlila se za Conie, za to, aby pochopila její rozhodnutí. Modlila se za chlapce, který ten den zemřel. Modlila se za to, aby měla více času na svou dceru, a přitom vzpomínala. Vzpomínala na nejkrásnější okamžiky svého života, když poprvé po narození držela Leu v náručí. Vzpomínala na okamžik, kdy Lea zpívala na představení v mateřské školce, kde hrála Červenou Karkulku. Vybavovala si každý dceřin úsměv, každou oslavu jejích narozenin, společné tance v ložnici, návštěvy cukráren, příběhy, které si s dcerou vyprávěly. Každá z těchto vzpomínek ji bodala u srdce a za každou uronila mnoho slz.

S prvními slunečními paprsky šla Marie k sobě do pokoje pro náhrdelník po své prapraprababičce. Dědil se z generace na generaci, z dcery na dceru. Cítila, že je čas ho předat dál. Věřila, že tento dar vždy připomene Lee, odkud pochází, a pomůže jí najít správnou cestu a světlo i v té největší temnotě.

Když si pro její dceru přišli, plakaly všechny tři ženy.

Lea pevně svírala svou tašku s oblečením a přívěsek, který jí matka věnovala.

„Miluji tě, mami,“ zavzlykala. „Moc tě prosím, odpusť mi to. Odpusť mi to trápení.“

„Taky tě miluji, Leo, a budu tě milovat vždy, ať uděláš cokoliv,“ řekla Marie a naposledy svou dceru objala.

„Už je čas,“ zahřměl jeden ze dvou vojáků, popadl Leu za rameno a vedl ji k autu. Ještě než stačili odjet z parkovacího místa, naskytl se Lee pohled na plačící matku, která klečela na prahu dveří a zakrývala si ústa.

IV.

Cesta do DNZ byla dlouhá. Lea věděla, že se nachází na hranici kontinentu Alfa a postválečné zóny třicet jedna, ale nikdy nepřemýšlela nad tím, jak daleko se nachází od jejího domova. Tašku, kterou jí matka sbalila na cestu, měla položenou na kolenou a zarývala do ní nehty.

Ponořená v myšlenkách se dostala až ke svému otci. Vytanuly jí na mysli poslední věty, které jí řekl: „Jsi to nejhorší, co mě mohlo potkat. Patříš mezi lidi, kteří tu jen berou kyslík, a stejně jako oni ničeho v životě nedosáhneš. Nikdy ses neměla stát.“ S těmito slovy si otec vzal do ruky tašku a nadobro odešel z jejího života.

Auto zastavilo a Lea se vrátila zpátky do reality.

„Jsme tu,“ ozvalo se ze sedadla spolujezdce. Následně se otevřely její dveře a ona mohla vystoupit z auta. Mohla, ale neudělala to. Pohled, který se jí naskytl, ji vyděsil natolik, že se nemohla pohnout. Z dálky k ní doléhal hlas řidiče, který ji nabádal k výstupu.

Na rameni jí přistála těžká ruka a doslova ji vyhodila z auta na kamenitou cestu.

„Vypadni z toho auta, fracku,“ zahřměl spolujezdec, když Lea dopadla na zem.

Trvalo několik vteřin, než se odvážila zvednout hlavu a podívat se na místo, které mělo být po následujících několik let jejím novým domovem.

Budova, která se tyčila před ní, měla tvar kvádru, byla šedivá a okna se nacházela jen v posledním patře. Mohla mít nanejvýš čtyři patra včetně přízemí a byla postavená tak, aby ji přesně v půli rozdělovalo silové pole, na jehož druhé straně byla postválečná zóna třicet jedna. Bylo překvapivé a děsivé zároveň, že komplex nebyl ohraničený plotem, ať už s ostnatými dráty nebo bez nich. Jen to dodávalo na pravdivosti povídačkám o tom, že se odtamtud nikdo nedostane zpět. Budova DNZ si tam jednoduše stála uprostřed ničeho a budila hrůzu v každém, kdo se měl stát jejím vězněm.

Voják vzal Leu za límec a vytáhl ji na nohy. Do zad ji strčil hlavní zbraně, kterou si pak přehodil přes rameno, a ona se pomalu vydala k budově. S každým krokem propadala větší panice. Drobný štěrk jí křupal pod nohama a vydával zvuky podobné lámání kostí. Jak se vojáci s Leou v čele blížili ke komplexu, který vypadal, jako by měl pohltit vše dobré na kontinentu Alfa, vstupní dveře se začaly pomalu otevírat. Ve chvíli, kdy všichni tři vstoupili do dveří, se objevil muž v tmavomodré kombinéze, vzal Leu za ruku a vtáhl ji do chodby. Vojáci mu beze slova podali složku, kde bylo popsáno její provinění v plném znění, a muž jen pokývl hlavou na znamení, aby odešli.

„Gino, máme příjem, přines mi černý náramek a FL3,“ řekl do chodby za sebou, a přitom nespouštěl oči ze složky. Jeho hlas rezonoval chodbou a trvalo několik vteřin, než docela utichl. Kdyby se Lea nenacházela v situaci, ve které právě teď byla, přiznala by, že jeho hlas zněl líbezně.

Zpoza mužových zad se vynořila malá plnoštíhlá žena ve středním věku. Měla vlasy barvy havraních křídel, nos ve tvaru hyperboly a oči tak světlé, že bylo těžké rozeznat, kde končí duhovka a začíná bělmo.

„Tady to máš, Kaile, mám ti ji přidržet?“

„Děkuji ti, Gino, to bys byla hodná,“ řekl potichu muž a odložil složku na židli u dveří.

Vzal Leu za levou ruku, vytáhl jí rukáv až k rameni, omotal jí kolem zápěstí tenký plastový náramek a utáhl ho tak pevně, aby jím nešlo posouvat.

„FL3 prosím,“ zamumlal a Gina mu podala zhruba deset centimetrů široký a patnáct centimetrů dlouhý strojek s kovovým madlem, ze kterého již na dálku sálalo teplo.

„Co to...“ vyrazila ze sebe Lea, ale větu již nedořekla.

Kail jí totiž strojek přiložil na předloktí, rukou jí projela řezavá bolest a chodbou se vzápětí začal linout pach spáleného masa.

„Od této chvíle jsi chovanec číslo 6092, povinností personálu není pamatovat si jména všech, kteří zde pobývají. Budeš umístěna do areálu šest sekce C, Gina tě tam dovede. V místnosti nebudeš následujících pět let sama, ale jakýkoliv kontakt s ostatními chovanci je zakázaný. Mluvit budeš, jen když budeš tázána, a porušení pravidel, která budeš mít vyvěšená v přidělené místnosti, se trestají těmito způsoby,“ s těmito slovy podal Lee do rukou papír velikosti A4. „Tvé osobní věci budou nejdříve prohlédnuty a až poté ti je pracovníci donesou. Doporučuji ti na ránu si alespoň dvacet čtyři hodin nesahat.“

Lea sklopila zrak ke svému předloktí, na kterém se jí nyní vyjímalo rudé číslo 6092 a malý čárový kód.

Gina mezitím vzala ubrousek napuštěný gelem na zacelení ran a přejela jím po spálené kůži. Byl to automatický pohyb, který bez pochyb vykonávala už mnohokrát předtím. Právě ta skutečnost vyvolala v Lee krátký záchvat paniky.

Když ji odváděli do jejího pokoje, třásla se jí kolena a dvakrát zakopla, byť zde byla podlaha pod nohama rovná jako pravítko.

Když se zastavili před těžkými kovovými dveřmi, zamrazilo ji v zádech.

„Tohle je tvůj pokoj pro třicet následujících dní samoty. Užij si to,“ pronesla Gina, a když Lea vešla do pokoje, vší silou za ní zabouchla dveře.

V.

Prvních několik týdnů bylo nejhorších.

Naprostá izolace od dalších lidí Leu ubíjela. Byla ponechána napospas svým myšlenkám a vzpomínkám, a i kdyby někdo mohl tvrdit, že v jejím mladém věku by ji její myšlenky neměly trápit, neboť nic hrozného nezažila, tak to, co se jí honilo hlavou, by srazilo k zemi i některé dospělé.

Jediný kontakt s okolím měla, když jí třikrát denně přinesl jeden z pracovníků jídlo. Byl to jediný způsob, jak mohla odhadovat, kolik dní tu již je.

Před očima se jí neustále přehrávala vzpomínka na plačící matku, když se loučily, a na tělo jejího otce, které poklidně leželo v rakvi. Zemřel kvůli ní, věděla to moc dobře. Kdyby se chovala lépe, nebyl by ten den tak rozčilený a dával by pozor na cestu. Tehdy jí došlo, že má na svědomí dva životy.

„Tvých třicet dní izolace je pryč,“ pronesla jednoho rána Gina, když otevřela dveře do Leina pokoje. Třicet dní? Je to opravdu možné, že to bylo jen třicet dní? Lee připadalo, že zde strávila věčnost.

„Sbal si věci, přesuneš se do normálních pokojů, už na tebe čeká spolubydlící.“

Lea se zaradovala. Konečně nebude sama jen se svými myšlenkami. Ať už ji čeká jakákoliv spolubydlící, bude to lepší než tato neprolomitelná samota.

Jak bláhová a naivní byla jí došlo až ve chvíli, kdy svou novou spolubydlící spatřila. Jakmile vstoupila do svého nového pokoje, uviděla dívku, která ležela na spodní části palandy a prohlížela si nehty. Měla na sobě červené tričko, které – jak se později dozvěděla – značilo poslední rok jejího zdejšího pobytu.

„Sandro, koukej zvednout tu svoji línou prdel a přivítej svou novou spolubydlící, jak se patří,“ okřikla Gina dívku a ta se pomalu a klidně začala zvedat z postele. Ve chvíli, kdy k Lee natáhla pravou ruku s předstíraným úsměvem, Lea cítila, že něco není v pořádku. Přesto však přijala zdánlivě přívětivé gesto a potřásla Sandře rukou. Byla to velká chyba. Sandřin stisk byl tak pevný, že Lea cítila, jak se jí klouby začínají posouvat z anatomicky daného místa.

„Jsem Sandra a vítám tě ve svém pokoji,“ pronesla dívka stále s psychopatickým úsměvem.

„Lea.“

„Buď na ni milá, Sandro. Zbývá ti posledních šest měsíců tady a nechceš si to přece prodloužit,“ řekla Gina a s těmito slovy odešla. Přesně v tu samou chvíli, kdy se za ní zaklaply dveře, přimáčkla Sandra Leu ke zdi a na krk jí pevně přitiskla loket.

„Tak poslouchej, ty malej parchante, v téhle místnosti platí moje pravidla, která budeš dodržovat, a pokud ne, tak si tě hezky vychutnám. Pravidlo první: nebudeš mluvit, pravidlo druhé: vše, co ti řeknu, bude svaté, a když řeknu, abys něco udělala, tak to uděláš. A konečně pravidlo třetí: nikdy se nedotkneš mých věcí. Jasné?“

Pomalu se dusící Lea se zmohla jen na přikývnutí. Vzápětí ji Sandra pustila a usmála se.

„Věřím, že tu bude velmi hezká atmosféra.“

Poté, co se Lea trochu vzpamatovala, vzala si svůj batoh a pokorně ho pronesla k vysoké skříni, která se tyčila naproti jejich lůžku. Otevřela ji a pomalu si vyskládala věci do prázdné poličky.

Gina se vrátila zhruba po hodině a vyzvala dívky, aby šly s ní. Vedla je jednou z dlouhých chodeb, která je po několika minutách dovedla na hřiště obehnané betonovou zdí.

Na hřišti se již nacházelo několik dívek rozličného věku a všechny mlčky chodily dokola pomalým krokem s metrovými rozestupy. Žádné z dívek Lea neviděla do tváře, neboť všechny kráčely s hlavou sklopenou.

Lea si všimla, že se na hřišti nachází deset mohutně vyhlížejících hlídačů, kteří dívky sledují ostřížím zrakem.

„8901, co to děláš?“ zařval jeden hlídač a vydal se k dívce, která zakopla a upadla na zem.

Ve chvíli, kdy spatřila, jak k ní dozorce kráčí, vyskočila na nohy a omylem strčila do nějaké černovlasé holky. Narušila tak doposud až hypnotický kruh chodících vězeňkyň.

„Promiň, já nechtěla,“ začala se omlouvat. Avšak společně s jejími slovy ji hlídač chytil za vlasy a trhl jimi tak silně, že znovu přistála na zemi. Tentokrát však na trávě, mimo betonové kolo.

„8901, právě jste porušila dvě základní pravidla volnočasové činnosti, a to pravidlo o nekontaktování slovním či dotykovým, a rovněž pravidlo o nevybočování. Za porušení těchto dvou pravidel je mým úkolem vás potrestat,“ zahřměl voják a vytáhl z opasku taser.

Pomocí této malé hračky dívku paralyzoval elektrickým proudem, a když padla na záda, neschopna se vědomě pohnout, kopl ji ještě několikrát do hlavy.

Žádná z chodících vězeňkyň se na jeho oběť ani okem nepodívala.

„Přestaňte,“ zakřičela Lea dříve, než si stačila uvědomit následky svého činu. Ve chvíli, kdy dozněla poslední hláska jejího výkřiku, jí na pravém rameni přistála Ginina paže, jedním rychlým pohybem ji otočila tak, aby se na Ginu dívala tváří v tvář, a než se Lea k čemukoli odhodlala, levá ruka dozorkyně ji pěstí udeřila do oka.

„Tady se nemluví,“ zahřměla Gina a podívala se jí zpříma do očí.

Lea byla tak ochromená bolestí a šokem, že jí v tu chvíli ani nenapadlo se nějak bránit.

Cítila, jak jí oko natéká.

Chtělo se jí brečet. Chtěla se rozběhnout a běžet domů za mámou.

S pocitem bolesti jí došla i další věc; všechny zde oslovují číslem, tak jak je možné, že její novou spolubydlící Gina oslovila jménem?

Touto myšlenkou se však nemohla zabývat moc dlouho, neboť dívky, které doposud chodily v kruhu, se vydaly v zástupu pryč. Skupina, ke které se hlásila i Lea, je na betonovém oválu musela vystřídat.

VI.

Plán pobytu v DNZ:

Vážený příchozí, při vstupu ti bylo přiděleno číslo, pod kterým se budeš během pobytu hlásit. Číslo nyní nahrazuje tvé jméno.

Život zde má přesná pravidla, která se musí dodržovat. Každý den, který zde strávíš, má svůj plán.

Dovol nám, abychom tě s tvým pobytem seznámili.

Prvních třicet dní strávíš v izolované místnosti, bez možnosti kohokoliv kontaktovat. Poté budeš přesunut na normální pokoj, kde potkáš svého spolubydlícího. POZOR! Je důležité, aby sis uvědomil, že to nemusí být jediný spolubydlící. Výměny spolubydlících jsou časté a závisejí na tom, kolik let vás dělí od sebe a na vyměřeném trestu za čin, který jsi spáchal. Můžeš se tak dostat do blízkého styku s jedním nebo více spolubydlícími.

Pokud se budeš chovat slušně, čeká tě následující plán aktivit: volnočasová aktivita na venkovním hřišti, volnočasová aktivita v tělocvičně, vzdělávání v oblasti dobrých mravů, výuková část praktického bytí, venkovní práce a rozličné aktivity ve vnitřním areálu DNZ.

Pravidla:

Každá činnost je vázána pravidly, která ti budou sdělena první den tvé účasti na aktivitách. Narušení pravidel se trestá tělesnými tresty, které si naši pracovníci sami stanoví.

Věř, že nám nedělá radost tě trestat, ale aby léčba fungovala, musíme mít pevně dané prostředky k nápravě. Měj se tedy na pozoru a nenuť nás používat tyto prostředky více, než je nutné, jelikož tím netrestáš jen sebe, ale ubližuješ i nám.

Pár věcí k zapamatování:

Vezmi na vědomí, že během svého pobytu nesmíš kontaktovat nikoho jiného než svého spolubydlícího a pracovníky DNZ. Jakýkoliv jiný kontakt s okolím je trestán.

Je zapotřebí plnit všechny rozkazy pracovníků DNZ, jelikož všechny slouží k tvému uzdravení.

Budeš-li klást odpor, dostihne tě trest za tvé nezdvořilé chování.

Práce, která ti bude zadána, bude pečlivě kontrolována, proto dbej na to, aby byla provedena co možná nejlépe. Špatné provedení znamená vzpouru proti rozkazu a bude následovat trest.

Čištění postválečné zóny. To nejhorší, co se dalo v DNZ zažít. Nebo alespoň to si Lea myslela, když jí poprvé nasadili masku s kyslíkem a dávali instrukce:

„Tady máš pytel, do něj budeš sbírat všechny organické věci, které se nehýbou. Pokud najdeš živočicha, který se hýbe, zabij ho, pokud se tedy nejedná o někoho odtud,“ zachechtal se vysoký muž, který jí vrazil pytel s namalovanou lebkou a sběracími kleštěmi. Než se ale Lea stačila zeptat, co znamená slovo „organické“, chytl ji za límec kombinézy a táhl ke vstupu do postválečné zóny.

I přes ochranný oblek mohla Lea cítit zatuchlý smrad, který připomínal plíseň smíchanou se siřičitými výpary.

Rozhlédla se po okolí. Přes helmu, kterou měla na hlavě, vypadal vzduch nazelenale. Kolem ní byl jen prach a písek. Dříve byla tato krajina úrodná a posázená stromy. Nyní je z toho jen radioaktivní pustina.

V dálce viděla čtyři lidi, kteří byli odění podobně jako ona. A stejně jako ona měli číslo jako označení na zádech. Pomalu a opatrně se k nim vydala. Oblek byl těžký a Lea se jen modlila, aby ji opravdu chránil před radioaktivitou. Ve chvíli, kdy byla zhruba dvacet metrů od skupinky, stoupla do něčeho mazlavého a uklouzla. Upadla do písku a lehce zanadávala. Zaostřila na vlastní nohu a zachvátila ji panika. Její ochranný oblek byl na pravé noze, od kolena až po chodidla, umazán od zahnědlé tekutiny a kousků shnilé tkáně, které dříve bývaly svazkem svalů a kůže jiného člověka. Ani ne deset čísel od jejích nohou ležel chumáč černých vlasů a ze země trčela dlouhá kost. Lea si sáhla po helmě a chtěla si ji sundat, aby se vyzvracela, avšak v tom jí zabránila cizí ruka.

„Nesundávej si to, jestli se potřebuješ vyblejt, udělej to do helmy. Pokud to sundáš, do půl hodiny ti vzduch rozežere plíce. Stačí jeden posranej nádech,“ křičela na ni nějaká dívka, kterou obklopovaly další tři.

Jedna z nich si vzala Lein pytel a začala do něj shrabávat pozůstatky těla. Ten pohled Lea nevydržela a vyprázdnila obsah svého žaludku do helmy, což ten den bylo možná poprvé, ale rozhodně ne naposled.

„Pojď, vyskoč na nohy, jinak přijdou hlídači a rozeženou to tu,“ řekla dívka a pomohla jí na nohy, „mimochodem jsem Denisa, kdyby tě to zajímalo, neboli 8901.“

Později toho dne se Lea dozvěděla i jména zbylých dívek. Ta, která nasbírala ostatky do jejího pytle, byla Linda, další Maria a Laura.

Během času, který strávily v postválečné zóně, se Lea dozvěděla pár důležitých informací, například že pokud pytel s ostatky bude lehčí než dva kilogramy, nebude smět zpátky do budovy. Strážci si dávají pozor i na podíl písku v pytli, takže odevzdat jim jednu kost s pískem bylo trestáno.

V postválečné zóně nesmí být skupinka větší než čtyři lidé, což se dá obejít v případě, že narazíte na větší nález. Lidé mezi sebou nesmí mluvit, jinak podstoupí trest v podobě elektrošoku. Když toho má člověk plné zuby, je lepší se nechat zavřít na samotku, ale nesmí to dělat moc často, maximálně jednou za rok. A to nejdůležitější: neklást odpor dozorci jménem Glen.

VII.

Lea si osvojila jistý monotónní rytmus. Od shledání s Denisou a jejími přítelkyněmi uběhlo již pár týdnů. Jinak ale byly dny téměř jako přes kopírák. Sandra si vždy našla nové a vychytralejší způsoby, jak ji mučit. Ať to bylo odpírání jídla, tělesné tresty nebo vymýšlení si věcí, aby dostala trest. Den za dnem ubíhal a Lea si v hlavě odškrtávala dny, kdy Sandra odejde z jejího života nadobro.

„Šípková Růženko, vzbuď se!“

Lee na tváři přistál hadr nasáklý močí. Následně ji Sandřina ruka vytáhla z postele a poslala na zem.

„Za pár týdnů odcházím, tak si to musíme pořádně užít,“ zachichotala se a přidřepla si k Lee, která již věděla, že nemá cenu vzdorovat.

Nemluvit, nedívat se do očí a neklást odpor.

„Zase mlčíš? Oněměla jsi snad?“

Lea jen zavrtěla hlavou. Stále nechávala hlavu skloněnou a zkoumala zem pod sebou.

Jednostranný rozhovor mezi dívkami vyrušilo skřípání dveří vedlejší cely.

Ozvalo se cinkání skla a následně nelidský řev. Prosby a pláč. Byť byly dveře z tvrzené oceli a téměř zvuk nepropustily, obě dívky křik slyšely, jako by byl jeho původce hned vedle.

Sandra z toho byla jako opařená. Kdyby se Lea odvážila vzhlédnout do její tváře, viděla by, že i ona je tím zvukem zděšená.

„Prosím, prosím ne,“ ozývalo se zpoza dveří a pak bylo na pár vteřin ticho.

Sandra se po posledním výkřiku podívala na Leu a plivla jí do obličeje, pak s jediným prostým slovem „nečum“ odešla na své lůžko.

V postválečné zóně se Lea vždy snažila najít Denisu.

V převlékárně ji sice viděla, ale díky ochranným oblekům vypadaly všechny dívky stejně. Nezbylo jí nic jiného než hledat ostatky bez ní. Šla k divočině, jak s Denisou říkaly místu, které bylo nejvíce vzdálené od areálu. Jen málokdo se tak daleko odvážil, jelikož se tam velmi často vzdouval vítr. Když zafoukal, vzal s sebou několik zrnek písku, a ta mohla nenávratně poškodit skafandry, jež byly používány mnoho let. Pár metrů před začátkem divočiny narazila Lea na ostatky a začala je sbírat. Mezi zbytky člověka našla malý stříbrný náhrdelník, na kterém bylo napsáno „carpe diem“. Omotala si ho kolem zápěstí a přemýšlela, zda by bylo možné si jej ponechat.

„Ahoj, Leo. Promiň, že to tak trvalo, ale sbírala jsem informace od ostatních,“ ozval se tlumený hlas. Byla to Denisa, která se sehnula k Lee a pomohla jí se sběrem. Ani jedna dívka si dříve nemyslela, že nalezení mrtvoly pro ně někdy bude jako výhra v loterii.

„Co to bylo za křik?“ vyhrkla Lea a hned dodala: „Myslím ten, který byl slyšet hned ráno?“

„Glen,“ odpověděla Denisa stroze. „Vrátil se z dovolené.“

Lea s ním ještě neměla tu čest, ale podle toho, co o něm slyšela od ostatních, to byl druhý doktor Mengele, který se vyžíval v trestech a experimentech všeho druhu.

„Musíme si teď dávat pozor, Leo, ten člověk je schopný všeho.“

Lea přikývla a dala do pytle další kus hmoty, která dříve byla člověkem, nebo alespoň jeho částí. Teď to již byla jen zčernalá kašovitá hmota, ze které sem tam odpadl světélkující červ.

Lea vtiskla Denise do ruky přívěšek, který našla.

„Kam se odevzdávají tyto věci?“

„Nevím, nikdy jsem nic takového nenašla,“ odvětila Denisa a po chvíli se zeptala: „Ty ho snad nechceš?“

„Ne,“ odpověděla Lea klidně.

„Dobře, nechám si ho,“ usmála se na ni kamarádka a vsunula si ho do kapsy.

„Setkala ses s ním někdy?“

Denise se vytratil úsměv z tváře. Lee to jako odpověď stačilo. O Glenovi slyšela od ostatních děvčat, ale neodvážila se zeptat, zda pověsti o něm nelžou a zda jeho brutalitu některá z nich zažila na vlastní kůži. Lea koutkem oka zahlédla hlídače, který se k nim přibližoval.

„Pozor,“ řekla rychle a sehnula se pro další část hroudy.

„Tohle tu nechte,“ zařval hlídač, „odsuňte se jinam a jděte si každá po svém!“

Byť byl jeho hlas tlumený, byl i tak dost jasný a zřetelný.

„Ano, pane!“ řekly dívky téměř současně a vydaly se pryč, každá jinam.

Zatímco se Lea pustila blíže k pozůstatkům lesa, Denisa šla blíž k budově. Po zbytek dne se neviděly.

Sbírání ostatků kašovité struktury ani ranní probuzení od Sandry nebyly nejhorší, co se toho dne Lee přihodilo. Večer musela podstoupit novou proceduru, takzvaný empatický výcvik. Gina ji na pokoji vyzvedla v době večeře. Vzala ji za paži a strkala ji před sebou. To bylo naprosto zbytečné, jelikož se Lea snažila být minimálně o dva kroky napřed.

Gina ji vedla přes polovinu areálu až do křídla, kde byly laboratoře. Cestou nikoho jiného nepotkaly.

„Stůj!“ Ginin hlas se rozléhal chodbou. Zaťukala na dveře, třikrát rychle, dvakrát pomalu a znovu dvakrát rychle.

Když se dveře otevřely, stála tam blond žena se zářivým úsměvem.

„Tady ti ji vedu,“ Gina strčila Leu do dveří.

„Děkuji,“ řekla žena s úsměvem a zavřela za Leou dveře.

Místnost byla malá. Byl tam stůl, židle, jedna skříň a napravo další dveře.

„Já jsem doktorka A,“ představila se.

„Dobrý den,“ řekla Lea se zpožděním. Úsměv ženy ji děsil a intuice jí říkala, že to, co na ni čeká za dveřmi, není dobré. A měla pravdu.

Ve druhé místnosti byla židle s pásy na připoutání a velké bílé plátno s projektorem. Nic dalšího zde nebylo. A dovedla Leu k židli a pokynula jí, aby se posadila. Lee bušilo srdce jako o závod. Zatímco jí A připínala řemeny kolem zápěstí a kotníků, Lea se snažila odhadnout, co se bude dít. Překvapilo ji, když A odešla z místnosti a následně se vrátila. Přinesla elektrody, které Lee připevnila ke spánkům tak, aby jí nemohly spadnout. Následně dala Lee do uší sluchátka a znovu odešla. Tentokrát za sebou však zavřela dveře a zhasla světla.

Místnost pohltila tma.

Lea seděla a čekala, co se bude dít. Zdálo se jí to jako věčnost. Aby zjistila, jak dlouho tam zhruba je, začala počítat. Napočítala do 549, když se rozsvítil projektor a osvětlil plátno.

„Pustíme si film, co říkáš?“

Sluchátka byla očividně propojena s přístrojem, který umožňoval na dálku komunikovat s A.

Na plátně se objevilo video s malou myší.

Běhala v kolečku a snažila se dohnat kus sýra, který byl před ní uvázaný na provázku.

„Myši jsou hezké, ale hloupé. Tahle nikdy nepochopila, že se k sýru nikdy nedostane. Co ty, Leo? Nepřijdeš si občas jako ta myš? Být tu zavřená s vědomím, že nikdy nedosáhneš na odměnu! Jediné, co tě nutí každý den vstávat, je vidina toho, že odejdeš. Ale až odejdeš, budeš vyděděnec. Budeš nikdo.“

Myš na videu se zastavila. Do záběru přišel muž, vyjmul ji z terária a nesl pryč i s kamerou. Na scéně se objevilo tělo člověka, které bylo připoutáno koženými pásky na lehátku. Lea si až teď všimla, že tělo má řez uprostřed břicha. Dotyčný na stole pomalu dýchal, když však uviděl myš, začal panikařit. V očích mu byl vidět strach. Doktor vložil myš do rány a nechal ji, aby si našla cestu k potravě. Vzal chirurgickou jehlu a začal ránu zašívat, myš byla stále uvnitř, když udělal doktor poslední steh.

Lee se chtělo zvracet. Ve sluchátkách se ozývaly výkřiky. Zavřela oči a ve chvíli, kdy to udělala, dostala elektrický šok. Vykřikla.

„Nech oči otevřené,“ ozval se hlas ze sluchátek.

Lea poslechla a otevřela oči. Scéna na plátně se změnila na ještě horší. Bylo tam malé dítě, upoutané u kovového sloupu. V bouřce. Ten, kdo řekl, že do jednoho místa blesk neudeří dvakrát, neměl pravdu. Lea se pozvracela. Měla špinavé tričko i kalhoty, ale v tu chvíli jí to bylo jedno.

Další scény byly ještě horší. Vše, co ten den viděla, se týkalo mučení a zabíjení.

Násilí, které tam bylo vyobrazené, se snad ani nedalo popsat, šlo jej jen vidět.

A vešla do místnosti, když video skončilo. Sundala Lee elektrody a vyndala sluchátka.

„Ty nebudeš o nic lepší,“ zašeptala Lee do ucha. Ta se znovu pozvracela. Slzy jí tekly po tvářích a nedokázala je zastavit.

VIII.

S Denisou a Marií se Lea potkala v postválečné zóně u tří stromů. Bylo to místo, kde se dívky čas od času na pár minut schovaly. Jedno z míst, kam dozorčí neviděli.