Agatha Christie

VRAŽDA V HOTELU GRAND ALPINE

LUCY FOLEY

KALIBR

Přeložila Veronika Volhejnová

Murder at the Grand Alpine Hotel

Copyright © 2026 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, MARPLE, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

Lucy Foley asserts the moral right to be identified as the author
of this work.

This edition was published in 2026.

Translation entitled VRAŽDA V HOTELU GRAND ALPINE

Copyright © 2026 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-284-1678-2

Mým rodičům,

kteří poslouchali moje nekonečné příběhy

na zadním sedadle auta

a kteří mě podporovali v lásce

jak ke knihám, tak k horám!

Prolog

9.25

Horní stanice kabinové lanovky Grand Alpine

Švýcarské Alpy, 1950

Kabina lanovky tiše stoupá vrstvou mraků do promrzlého světa na vrcholu hory. Je to zázrak moderního inženýrství. Klouže mezi sloupy zavrtanými do prastarých skal a červený lak jejího trupu se křiklavě odráží od jednotvárné bílošedé krajiny.

V kabině někdo jede. Pravděpodobně nedočkavý hotelový host, který se těší, až na svahu vykreslí dnešní první stopu. V noci čerstvě nasněžilo a hora dostala nový, nedotčený závoj prašanu, který změkčil i ledovec na jednom jejím úbočí. Ve světle časného rána perleťově září, jen namodralé prohlubně v povrchu šeptají o skrytých nebezpečných propastech pod sebou.

V malé kabince vedle lanovky čeká její hlídač, podupává ve vysokých botách a dýchá si na ruce, aby si je zahřál. Těší se na kontakt s jinou lidskou bytostí, třeba krátký. Tady nahoře je to osamělý život; společnost mu dělají jenom orli, neslyší jiné zvuky než strašidelné sténání a praskání, s nimiž se ledovec pomalinku, nezadržitelně sune k městečku. Zná obavy svých předků, ví, že věřili ve zlé horské duchy a obry žijící mezi těmito štíty, ví, proč se jim vyhýbali a považovali je za místo temné magie. Občas – když se zřítí serak a jeho dunění jako by se mezi skalami odráželo donekonečna, nebo když přijde zimní bouře s praskajícími fialovými blesky, nebo když se z dálky ozve hluboké dunění laviny – není si úplně jistý, že na takové věci nevěří i sám.

Z postavy v kabině vidí zatím jen stín. Někdo sedí uvnitř s hlavou opřenou o zadní okénko; možná užasle obdivuje ten výhled.

Mechanismus se skřípěním zastaví. Dveře se začnou otevírat. Sedící osoba se nepohne.

Hlídač vykoukne z okna své boudy. Usnul ten člověk? Nehodlá snad vystoupit? Možná přijel jenom kvůli výhledu, zůstane prostě sedět a vrátí se tam, odkud vyrazil. Koneckonců, blíží se další sníh; velká spousta sněhu.

Ale přesto… něco tady nehraje. Celá scéna je příliš nehybná. Hlídači se zdá, že je teď stejně sám jako předtím, než se kabina se svým cestujícím vynořila z mraků.

Má se jít podívat?

Nechce to vidět.

Náhle má chuť (zvláštní; je to dobrý kalvinista) se pokřižovat.

Právě když vyjde ze své boudy do mrazivého vzduchu, kabina se mechanicky otřese a zacvakne v závěrečné pozici. A v té chvíli se sedící postava zřítí, ztuhlá a netečná jako porcelánová panenka shozená z krbové římsy; skácí se obličejem napřed na kovovou podlahu lanovky.

Hlídač na to chvilku v hrůze zírá. Pak se vrhne do akce. Ale už když spěchá po klouzavé ledové stezce, ví, že je to zbytečné. Cestující v kabině je mrtvý.

ČÁST PRVNÍ

O dva dny dříve

Diana Glassová

Společnice

„No ne, podívej!“ ukáže paní Bantryová. „To je ale kouzelné! Už si ani nevzpomínám, kdy jsem naposledy viděla bruslaře u nás doma. Ty ano, Jane?“

Grand Alpine Expres míjí zamrzlé jezero. Bruslaři se míhají tam a zpátky jako jasně barevné pohyblivé skvrny ve vybledlé scéně.

„Ne, drahoušku,“ odpoví slečna Marplová. „A přitom pro nás, kdo jsme prožili viktoriánské dětství, to byla tak samozřejmá součást zimy.“

„Diano,“ obrátí se ke mně paní Bantryová. „Podívala jste se na jízdní řád? Myslím vlaků? Kdybychom se chtěly pro něco vrátit dolů?“

„Ano, paní Bantryová,“ ujistím ji. „Poslední dolů jede v deset večer, poslední nahoru o půl hodiny později. A ráno vyráží ten první dolů v osm a nahoru v osm třicet.“

„To by mě zajímalo, proč jezdí tak dlouho do večera,“ podiví se paní Bantryová.

„Nejspíš proto, aby se mohli hosté dostat dolů do města na večeři,“ vysvětlím. „A taky je tam kasino – jedno z mála legálních v celém Švýcarsku.“

„Tak to my potřebovat nebudeme, že, Jane?“ prohlásí paní Bantryová. „Ale možná příjemná večeře…“

„Pěknou partii bridže si dám ráda,“ řekne slečna Marplová zamyšleně. „Ale o peníze bych nehrála nikdy. Vždycky mi připadalo, že něco takového skutečná dáma nedělá. Možná jsem příliš staromódní.“

Přítelkyně paní Bantryové je čítankový příklad drobné staré dámy – skoro až příliš dokonalý – s hromádkou chundelaté vlny v klíně a pletacími jehlicemi, které o sebe cinkají skoro ve stejném rytmu, v jakém klape ozubnicová kolejnice. Nic ji nevyvede z rytmu: ani kymácení vagonů, ani strkající rameno muže vedle ní, ani náhlá změna náklonu, když se vlak začne šplhat nahoru.

„Hotel má svou vlastní hernu,“ řeknu. „Hned vedle knihovny, aspoň podle prospektu.“

„Diana je neuvěřitelně výkonná,“ sdělí paní Bantryová své staré přítelkyni, „a nesmírně mi usnadňuje život, zvlášť teď, když nějak nejsem schopna udržet v hlavě prostá fakta déle než pár minut.“

Mám paní Bantryovou ráda, i když o mně občas mluví, jako bych tam nebyla. Teď se ke mně obrátí. „Kolika jazyky že to hovoříte, Diano?“

„Třemi,“ odpovím.

„Seznámily jste se ve vlaku, že je to tak?“ zeptá se slečna Marplová.

„Ano,“ vysvětlím. „Jela jsem z Londýna do Much Benhamu navštívit svou tetu. Daly jsme se s paní Bantryovou do řeči a ona se zmínila, že potřebuje někoho, kdo by dal její záležitosti do pořádku, když –“ Odmlčím se a nejsem si úplně jistá, jak dál.

„Po Arthurově smrti,“ dořekne paní Bantryová bez obalu.

„Ano,“ potvrdím vděčně. „A kdo by jí pomohl zařídit nějaké cestování. Pracovala jsem tou dobou jako sekretářka na ministerstvu války a stejně jsem si chtěla snížit úvazek na jeden den týdně, a tak jsme se rovnou domluvily.“

Paní Bantryová se pochvalně usměje. „Těch posledních pár měsíců jste staré osamělé ženě nesmírně pomohla, drahoušku. Samozřejmě mám ty svoje čtyři a ne že by na starou mámu zapomněli, ale mají všichni co dělat s vlastním životem!“ Povzdechne si, ale pak ji výhled ven zřejmě zase povzbudí. „A to vy jste navrhla tohle místo, že je to tak, Diano? Nebo…“ zamračí se, „nebo jsem o tom četla něco v novinách? Vidíte to? Hrozně teď zapomínám.“

„Myslím, že jste dostala leták, paní Bantryová,“ odpovím.

„Ano, vzpomínám si! Krásné celostránkové barevné obrázky. Člověk si říká, jestli je zvlášť cílí na vdovy, které hodlají rozházet dědictví po manželovi. A vždycky na nich všechno vypadá lépe, než to opravdu je. I když tohle je možná výjimka. Jen se na to podívejte!“ Širokým gestem ukáže na nádherný výhled za oknem vlaku.

Koberec čerstvě napadlého sněhu září, jako by byl osvětlený zevnitř. Maličká chundelatá černá veverka přeskočí z jedné zasněžené jedlové větve na druhou a shodí spršku sněhu. Za příští zatáčkou zahlédnu nějaký pohyb mezi tmavými osamělými jedlemi a tři kamzíci s hustou hnědou zimní srstí elegantně odskočí od červené kovové nestvůry, která je právě vyrušila.

Malý vláček teď už šplhá přímo po svahu nahoru. Člověk úplně cítí, jak to celou jeho váhu táhne s námahou vzhůru, jak zuby mechanismu zapadají do drážek v trati. Ozvou se výkřiky, protože několik kufrů a tašek začne pomalu sjíždět uličkou.

Mezi stromy na opačné straně vlaku se dá dole pod námi zahlédnout St. Celeste: vypadá teď jako městečko pro panenky a všechny známky života jsou pryč. Projedeme slabou vrstvou mraků a všechno na pár chvil zmizí – a pak jsme nad nimi, a mně to připomene, jak jsem párkrát letěla letadlem; je to podobný zvláštní pocit odpojení od světa dole. Jeden Francouz ukáže na orla vznášejícího se v elegantních kruzích kousek nad námi.

Ve vlaku je nával, plno hotelových hostů, vlhké dusno vydýchaného vzduchu. Kde se o sebe otřou ramena v kožešinách, přeskakuje statická elektřina. Při nástupu došlo k trochu nevhodnému souboji o místa u okénka na té straně, odkud je lépe vidět na horské vrcholky. Britové v naší skupině se nakonec tvářili dost nabručeně nad tím, jak ostré lokty mají lidé z kontinentu.

Rozhlédnu se po cestujících – po dalších hostech. Američané vypadají trochu zdravější a blahobytnější než ostatní – neměli tam příděly. Francouzi mají nejlepší kožešiny, Italové nejelegantnější zavazadla. Angličané se bohužel zdají trochu šediví a nudní. Jsou tu dokonce i Němci. Pokaždé když promluví, starý Brit vojenského vzhledu na protější straně uličky se viditelně naježí. Jede s námi i pět nebo šest skupinek jeptišek, které se od sebe liší drobnými detaily hábitu: tmavomodrý, černý, světle modrý.

Ohlédnu se zase na obě staré dámy a trochu sebou trhnu, protože si uvědomím, že slečna Marplová si mě prohlíží těma porcelánově modrýma očima, hlavu nakloněnou mírně ke straně. Zdvořile se usměji a čekám, až pohled odvrátí. Neudělá to a zjevně ji vůbec nevyvádí z míry, že jsem ji při té zvědavosti přistihla.

Proti své vůli přemýšlím, co asi vidí. Dívá se na mě jako na spřízněnou duši? Další přebytečná žena. Ty čtyři nebo kolik desítek let, které nás dělí, nejsou důležité. Jsme pro společnost obě stejně užitečné (nebo neužitečné). Ani jedna z nás není produktivní – pokud jde o děti i o všechno ostatní. Jsme společnice. Ty zbylé. Paní Bantryová jako vdaná žena – i když teď čerstvá vdova – patří do jiné kategorie. Pohybuje se světem s autoritou, které my nikdy nedosáhneme. Ráda jí ale pomáhám. Dodává mi to pocit smyslu a také sounáležitosti – což je rozhodně zlepšení oproti nudné práci na ministerstvu.

„To je krásný náhrdelník, drahoušku.“

Chvilku mi trvá, než si uvědomím, že slečna Marplová mluví ke mně a dívá se na mě přes pletací jehlice.

„Děkuji vám.“

„Smím…?“

„Ale samozřejmě.“ Zvednu řetízek z krku a ukážu jí zavěšený prsten.

„Stříbro,“ řekne skoro jako klenotník oceňující zboží, „dvě srdce a sedm granátů. Okouzlující.“

„Děkuji vám.“ Pustí prsten a já se narovnám. Dost se mi uleví, když se paní Bantryová obrátí k slečně Marplové a zeptá se: „Co bys během našeho pobytu ráda podnikla, Jane?“

„Já si myslím budu hlavně užívat pohled na hory pěkně zevnitř,“ řekne slečna Marplová. „Podle mě se jejich mrazivý majestát dá nejlépe ocenit z místa, kde je teplo a pohodlí. Musím myslet na svůj revmatismus. A vzala jsem si s sebou také svůj dalekohled na pozorování ptáků.“

„Ale Jane, vždyť je zima,“ namítne paní Bantryová. „Nebudou tady žádní ptáci, kteří by stáli za pozorování.“

„To máš pravdu,“ uzná slečna Marplová a její světle modré oči se maličko rozšíří, „ale víš, jsem si jistá, že stejně najdu hodně věcí, na které se dá koukat. Obvykle to tak je. V St Mary Mead určitě.“

„Jane,“ přitaká paní Bantryová shovívavě, „nechápu, jak to děláš, ale když to říkáš, vypadáš jako ztělesněná nevinnost. A přitom jsem si jistá, že je v tom nějaká záludnost.“

Slečna Marplová pohladí hromádku vlny, kterou má na klíně, jako by to byl malý trpělivý pejsek. „Ale vůbec ne, Dolly. Vůbec ne.“

„Co to pleteš, miláčku?“

„Tohle? To je norský svetr pro drahouška Raymonda. Myslím, že mu bude moc slušet, pokud ho dokážu přesvědčit, aby ho nosil: rád se obléká hrozně moderním způsobem. Víš, tohle je myslím za poslední léta jeden z mála případů, kdy jedu na dovolenou bez Raymondova dohledu. Je hrozně velkorysý, ale zároveň si člověk připadá trochu… zavázaný, i když to možná není to správné slovo. Ale on rád vyjadřuje svoje… názory na to, kam cestuji, a tak podobně.“ Pak spěšně dodá: „On je totiž hrozně ochranářský.“

„Rozhodně ti zakazuji cítit se zavázaná mně,“ prohlásí paní Bantryová. „Můžeme poděkovat starému dobrému Gossington Hall – kéž s ním jeho noví majitelé dobře zacházejí.“

Vlak vydá dlouhé truchlivé zahoukání a vjede do horského tunelu. Staccatové klapání ozubeného mechanismu se odráží od skály a zní teď jako obří šicí stroj. Četla jsem, že museli tunel zavrtat do skály, protože stěna venku je úplně kolmá.

Když vnější svět zmizí, vlak působí tepleji a snad dokonce trochu dusněji. Okno se najednou stane černým zrcadlem. Odráží se v něm moje tvář: bledší a podivnější, s prohlubněmi tam, kde by měly být oči. Hlava smrtky. Odvrátím se.

A pak jsme zase z tunelu venku. Z té výšky mi lupe v uších. Svět pod námi úplně zmizel, je vidět jen vířící vrstvu mraků. Sněhová pokrývka je tady nahoře viditelně tlustší a také na větvích stromů ho leží mnohem víc než tam dole. Mezi nimi se poprvé ukáže hotel: jako bychom ho zahlédli skrz roztrhanou bílou záclonu.

Čekají na nás – což jen zvyšuje surreálný dojem z toho všeho – několikery saně s koňským spřežením. Koně pohazují hlavami ověšenými kaskádou rolniček a jejich dech vytváří v mrazivém vzduchu obláčky bílé páry. V každých saních sedí vozka v červenozlaté livreji, na hlavě kulatou čepičku se zlatými copánky.

„Jane,“ zvolá nadšeně paní Bantryová. „Nejsi ráda, že jsme sem jely?“

„Ano,“ odpoví slečna Marplová, „ale byla bych skoro radši, aby nás nechali jít pěšky. Tak daleko to není. To ty koně, víš? Říkám si, jestli těm obrovským, nezvladatelným zvířatům trochu moc nevěříme…“

Ale další livrejovaný člen personálu s dočervena omrzlým nosem ji nekompromisně usadí na zadní sedadlo. „Právě čerstvě nasněžilo, madam,“ informuje ji a podá jí tlustou přikrývku, aby si ji přehodila přes kolena. „Vrstva sněhu je hodně hluboká a chodí se v ní obtížně. A zvlášť dobrý pozor si prosím dávejte po setmění… velice rychle namrzá.“

Vezou nás cestou mezi jedlemi, sníh šepotá pod sanicemi, tváře nám v mrazivém vzduchu tuhnou. Pak se stromy rozestoupí a před námi se objeví majestátní hotel Grand Alpine v celé své zářivé kráse. Ozývají se z něj útržky hudby a hlasy neviděných hostů. Prohlížím si pohádkové gotické věže na obou koncích budovy, malované červené okenice, jméno hotelu vyvedené ozdobnými zlatými písmeny a hrdě vztyčené na sloupcích nad prostřední částí střechy z olověného plechu. Z oken se line růžovozlaté světlo a tvoří vítaný kontrast oproti mrazivé šedé divočině venku. Po obou stranách otočných dveří stojí připraveni dva lokajové v livreji se zlatými vozíky na zavazadla.

Za rohem zahlédneme rušnou terasu obrácenou k velkolepým vrcholkům nad námi. Pečlivě jsem přečetla hotelovou brožuru od začátku do konce, abych se tu od začátku vyznala. Támhle je ta slavná červená lanovka, která si to šine nahoru, a také několik vleků, pomy i sedačkové; nejnovější technologie tvoří prudký kontrast k romantické nadčasovosti saní. Klikatá rýha, která se vlní po svahu, je určitě ta proslulá sáňkařská dráha Verglas. Na rozlehlých bílých svazích jsou rozházeny drobné barevné tečky – lyžaři –, jako když na šlehačkový pohár nasypete barevné zdobení.

Každý host, který vystoupí ze saní, dostane od červenozlatě uniformovaného personálu maličkou termosku horké čokolády. Čokoláda je tmavá a lesklá, tak hustá, že se skoro nehne, když nádobku nakloníte, a jemně okořeněná skořicí. Nevzpomínám si, kdy jsem naposledy ochutnala něco takhle luxusního, rozhodně ne od války.

Paní Bantryová usrkne a pak obdivně prohlásí: „No ne! Při tomhle si člověk říká, jestli ta chudinka, kterou pijeme v Anglii, je opravdu čokoláda. Není divu, že tady bylo obsazeno na všechny víkendy kromě tohohle!“ Udělá grimasu. „I když si nejsem jistá, že by to Arthur schvaloval. Hrozně se zlobil na Švýcary, že zůstali neutrální. A pak… on dost nerad utrácel peníze. Určitě by v tom viděl rozmařilost. Ale já teď, co zemřel, žiju úplně skromně. V ničem jiném se výstředně nechovám. A jeho smrt… připomněla mi, jak krátký čas je nám vyměřen. A taky všechny ty věci, které člověk neudělal, víte –“

Zarazí se, protože někde z dálky se ozve mechanické kvílení. Otočím se a zahlédnu červený lesk vzdáleného vlaku, který právě nabírá rychlost, vjíždí mezi stromy a pak mizí z dohledu na zpáteční cestě po svahu dolů.

„Člověk si připadá trošku – zvláštně,“ podotkne paní Bantryová. „To vědomí, že vlak odjel a my jsme tady nahoře vlastně uvízli. Jsem ráda, že jsi tady se mnou, Jane. Tvoje společnost mě vždycky uklidňuje. A vy, Diano, jste tak nesmírně schopná.“ Pak se zamračí. „No jen si mě poslechněte! Mluvím tak melodramaticky. Ale když člověk jednou zažil situaci, že se vzbudil a našel ve vlastní knihovně mrtvolu, tak už nikdy nepřestane mít pocit, že se může stát cokoli.“

Catherine Narracottová

Manželka

Skulinou v závěsech na okně pokoje vidím řádku malých vrcholků – jako lem bílé krajky na límečku, který jsem si jednou vyšila v hodinách šití v dívčí škole v Cheltenhamu – a kousek ledovce. S překvapením jsem zjistila, že není modrý ani průsvitný, ale většinou pokrytý sněhem, dole dost odpudivě špinavým. Výš se stáčí kolem svahu hory a mizí z dohledu.

Okouzlující výhled, napíšu v dopise mamince. A krásný pokoj – i když trošku mužský – obložení z tmavého dřeva a kazetový strop naštěstí změkčují vzorované koberečky na podlaze a hebce polstrovaná křesla.

Můj manžel povzdechne. „To je k ničemu,“ prohlásí. Odkulí se ode mě a zaboří se do polštářů. Je podrážděný; podráždění z něj sálá ve vlnách jako teplo. Neřeknu nic, vím, že by to bylo zbytečné. A nemůžu si pomoct, trochu se mi uleví, že je to aspoň protentokrát za námi.

„A je to o to horší,“ pokračuje, „že vás dívky ze společnosti nikdo neučí, jak potěšit muže. Myslíte si, že stačí ležet jako prkno a koukat z okna.“

Je to zvláštní: celé moje vzdělání se vlastně točilo kolem toho, jak potěšit muže. Ale to samozřejmě nahlas neřeknu. Elegance, důstojnost, úsměv ať je stálý host. Nikdy mě myslím nenapadlo, že by bylo možné cítit se tak osaměle, až budu vdaná. „Láska přijde s časem,“ říkala maminka.

„Mám ti nalít něco k pití, miláčku?“ zeptám se, když si zapálí cigaretu. V rohu pokoje vedle půvabné pohovky je skřínka s koktejlovým barem. Dobrá hostitelka umí sledovat ostatní, naučit se předvídat jejich potřeby. A můj manžel vypadá jako muž, který se potřebuje něčeho napít.

Prohrábne si rudozlaté vlasy – svou chloubu. Začínají trochu řídnout, ale myslím, že to ví jen on a já, protože si toho člověk všimne pouze z určitých úhlů. „Dobře. Ano, prosím. Gimlet.“

Jdu přes pokoj a mám dojem, že portréty na stěnách mě pozorují – olejomalby vážně se tvářících žen a mužů v tradičním alpském oděvu: široké sukně a kalhoty z hnědé vlny, spousta výšivek, nesmírně neslušivé klobouky. Zahlédnu sama sebe v zrcadle se zlatým rámem nad koktejlovou skřínkou. Povrch je trochu zakalený stářím, ale nápadně se v něm odrážejí moje tmavé vlasy, tmavé obočí, světlá pleť. Naučila jsem se podtrhávat tyto rysy oblečením: v pastelech a odstínech šedé působí moje pleť zářivě, ale bílé a ostrým barvám se vyhýbám, protože v nich vypadám vybledle. Moje svatební šaty byly velmi světle růžové a maminka to považovala za trochu společensky nevhodné, ačkoli i ona uznává, že je důležité prezentovat se co nejlépe. Vím, že jsem hezká, ale je to chladná krása. Není toho druhu, který vzrušuje muže.

Moje růžová rtěnka dosud vypadá dokonale, což by mi kdysi připadalo divné. Představovala jsem si, že po milování s mužem by měla být „slíbaná“. Tu představu jsem nejspíš získala z romantických knih, které si půjčovaly mezi sebou dívky v internátní škole. Ale všechna moje znalost světa před manželstvím pocházela ze školy. Cheltenham, pak švýcarský penzionát a nakonec uvedení do společnosti.

Přinejmenším umím namíchat dobrý gimlet; vlastně i jakýkoli jiný koktejl, o který by si snad můj manžel řekl. Ve škole jsem vždycky byla pilná studentka. Četla jsem všechny knihy, dělala všechny úkoly. A stejně jsem se pustila i do úkolu být manželkou, vždycky, vlastně už od chvíle, kdy jsem dorazila do penzionátu. Dávala jsem pozor; naučila jsem se přesně, jak prostřít stůl, jak napsat pozvánku. Tyhle přípravné práce jsou hrozně důležité. Přinášelo mi podivné uspokojení, že jsem v tom byla dobrá.

Ale když přistoupím ke koktejlové skřínce, vyjeknu.

Anthony vyjde z koupelny. „Co se děje?“

„Podívej!“ Ukážu mu to. Na mosazném podnose mezi ostatními věcmi – šejkr, bitter, limetkový sirup, atomizér – leží malá plechová krabička s bílou nálepkou, na které jasně červenými písmeny stojí: JED NA KRYSY. A obrázek: lebka s hnáty. Smrtelně nebezpečné. Do bílého prášku uvnitř je zastrčená nádherně zdobená stříbrná lžička, jako by člověka vyzývala, aby si nabral.

Dojde až ke mně a podívá se. „Jed na krysy?“ přečte nálepku. „Ale co pro všechno na světě…“

„Já – zrovna jsem to tu našla,“ vysvětlím. „Stálo to tady a byla v tom zastrčená lžička, jako by to byla jen další přísada do koktejlu. To je přece hrůza!“

Dlouho je ticho a on na tu věc upřeně hledí. „Stupidní vtip,“ řekne konečně. Dokonce to zní sebejistě. Můj manžel umí velmi dobře znít sebejistě; proto je asi tak úspěšný politik. Ale v poslední době se stal terčem „rudých“ aktivistů a vím, že jím to otřáslo víc, než připouští.

„To je tedy děsivý vtip!“ prohlásím. „A kdo by proboha něco takového dělal? Nikoho jiného tady neznáme. Mám z toho husí kůži. Myslím, že bychom to měli v hotelu ohlásit, co říkáš? Přestěhovat se do jiného pokoje? Protože jestli třeba někdo má klíč k tomuhle… když si představím, že sem někdo může prostě přijít, kdy bude chtít… třeba uprostřed noci, až budeme spát, to je přece hrůza! Prostě hrůza –“

„Dost,“ zarazí mě. „Jsi hysterická.“ Nezvýší hlas. Můj manžel skoro nikdy nezvyšuje hlas; ani nemusí.

Kývnu. „Promiň, miláčku.“

„Zavolám do recepce.“ Zvedne sluchátko.

Cizí člověk by si myslel, že ho to vůbec nevyvedlo z míry. Můj manžel má v politice pověst, že si zachovává chladnou hlavu, dokonce i když na něj z opačné poloviny sněmovny někdo křičí. Tatínek takový nebyl; ten každou chvíli kvůli něčemu zuřil. Ale vyvedený z míry je, poznám to na něm. Praští sluchátkem. „Neberou to,“ zamračí se a pak zasyčí: „Příšerně zaostalý podnik. Pojď, půjdeme dolů.“

Na odchodu si všimnu, že se po plechovce ohlédne. Ano: určitě ho to vyvedlo z míry.

Dole v recepci mám pocit, že mě někdo sleduje. Ohlédnu se a uvidím, že tam stojí tři ženy, nepochybně Angličanky. Jedna z nich, ta nejmenší a nejstarší – křehké stvoření s načechranými bílými vlasy a v kabátě, který se dá popsat jedině jako pozdně viktoriánsky provinční – si mě pozorně prohlíží. Usměji se na ni svým nejlepším úsměvem určeným k okouzlování „drahých stařenek“ (koneckonců jsem politikova manželka) a ona mi to oplatí. Starší ženy mě mají rády, často víc než mého manžela. Připomínám jim dobu, kdy se věci dělaly správně, kdy se ženy chovaly slušně, chránily svou jemnou pleť slunečníkem a své jemné ruce rukavicemi, které se hodily ke klobouku. Pro ně ztělesňuji povinnost, čest a dekorum. A možná je to přesný popis toho, jak jsem zatím prožila většinu svého dospělého života. Vypadám jako domácí anděl.

„Ty, drahoušku,“ říká rád můj manžel, „jsi moje tajná zbraň.“ Vzpomínám, jakou pýchou mě naplnilo, když jsem to od něj slyšela poprvé.

Anthony se ptá muže za recepčním pultem, zda bychom si mohli vyměnit pokoj. „Vlastně,“ dodá, „vzali bychom si apartmá, pokud je volné. Ano, ano, vím, že je dražší. To nevadí, ačkoli,“ zamumlá ke mně po straně, „vlastně by nám ho měli dát bez zvýšení ceny. Tady mají trochu moc rádi zlato. Proto zůstali za války neutrální, ať si vykládají o pacifismu, co chtějí. Kořist bude toho, kdo zaplatí nejvíc.“

„Miláčku,“ zašeptám a dotknu se jeho paže, „já vím, že v takových věcech jsem hrozně hloupá. Jen mě napadlo… když jsme museli nedávno propustit paní Gradyovou…“ Paní Gradyová byla naše hospodyně, velmi výkonná, i když trochu méně distingovaná než ta, vedle které jsem vyrůstala a kterou maminka získala přímo z domácnosti člena královské rodiny. „A… ještě jsme museli prodat rolls… můžeme si to opravdu dovolit?“

„Samozřejmě že můžeme, miláčku,“ odpoví polohlasně a s úsměvem, i když svaly na čelisti má napjaté. Všimnu si, jak se honem rozhlédne, aby si ověřil, že nás nikdo neslyšel – přece jen je potenciální budoucí vůdce konzervativců a možná jednoho dne celé země, takže nesmí připustit žádné pověsti o finančních nesrovnalostech. Pak ztiší hlas. „Očekávám, že zanedlouho dostanu nějaké ty peníze navíc. Jistá investice – už by se brzo měla moc pěkně zúročit.“

Bylo by to poprvé, co by z některé jeho investice něco bylo. Můj manžel přinesl do manželství malé dědictví a já velmi slušnou částku. To, co zbylo, už bohužel zdaleka není to, co to bývalo. Samozřejmě to nikdo nepozná. Můj manžel je obecně považován za velmi chytrého muže, ale pokud jde o peníze, tak docela to neplatí. Utrácet je ovšem umí velmi dobře. Občas si říkám, jestli není ten typ muže, kterého by tatínek označil za lumpa, i přes všechny jeho úspěchy v politice a válečné zásluhy. Dokonce jsem si občas dovolila uvažovat o tom, jestli bychom na tom nebyli lépe, kdybych ty peníze investovala já. Ve škole mi říkali, že mám dobrou hlavu na čísla. A vychovávali mě tak, abych peníze potřebovala a uměla si je užít. Dívky jako já se tak vychovávají.

Řeknu ale jenom: „Opravdu? Tak to jsou moc příjemné zprávy.“

Zasměje se. „Jsou víc než příjemné, miláčku. Tím se změní všechno.“

Diana Glassová

Společnice

Podám pasy ke kontrole a rozhlédnu se kolem sebe: je to směs velkoleposti a rustikálnosti, která se mi zdá zvláštně alpská. U dlouhého pultu před námi pilně pracují tři recepční, všichni oblečení v červenozlatých barvách hotelu. Mezi ornamentálními koberci vykukují složité vzory parketové podlahy, nad hlavami se nám třpytí křišťálové lustry a dřevěné obložení způsobuje, že místnost září sytým jantarovým světlem. Na zdech se ježí paroží a kolem nástěnných svícnů se v malebných aranžmá proplétají borovicové větve, jejichž vůně se ve vzduchu mísí s kouřem ze dřeva a různými parfémy hostů. Všude dokola visí obrazy zachycující hrozivou horskou krajinu a napravo veliká okna předvádějí totéž ve skutečnosti. Tři bílé vrcholy zapadají do oken tak dokonale, že se zdají skoro nereálné, jako by to byly jen další obrazy v iluzivním stylu trompe l’œil. Personál pobíhá tam a zpátky a jejich pohyb skoro připomíná choreografii: dopravují zavazadla na zlatých vozíčcích, vodí hosty do výtahu nebo k řádce telefonních kabin skrytých za recepčním pultem.

„Podívejte se na toho legračního pejsánka!“ zvolá paní Bantryová.

Uvidím starého pána, který má v sobě cosi královského – možná to dělá ten dlouhý plášť s kožešinovým lemem na ramenou. Vejde dovnitř s malým pejskem za patami a zasype sněhem bohatě vzorované koberce u vchodu. Jeden ze sluhů přiskočí a začne zvířeti ometat sníh ze srsti kartáčem, který vypadá, že byl vyroben přímo pro tento účel.

„Tamhleto,“ zamumlá mužík s autoritativním chováním hotelového manažera, který se vedle nás objeví jakoby odnikud, „je jeden z našich nejváženějších hostů, jugoslávský princ Gustav. A Herakles.“

Chvilku mi trvá, než pochopím, že to druhé jméno patří psovi.

Hotelový manažer začne se svým představováním hotelu. Je to podsaditý, kulatý, úhledně vypadající muž s nádherným knírem a trochu akurátním chováním.

„Celý náš resort staví na své dlouhé tradici. Nejdřív býval cílem svatých poutí a potom se z něj staly lázně,“ vykládá. „Ačkoli se nacházíme trochu stranou a v horách, naše lázně jsou vynikající; k dispozici máme všechny nejnovější thérapies.“ Terapie vysloví po francouzsku.

„Nabízí se lyžování – máme dvě vyznačené trati a také vynikající hors-piste na ledovci,“ pokračuje a pochybovačně si nás změří, „a samozřejmě nesmíme zapomínat na sáňkařskou dráhu Verglas. Tento sport sem přinesli koncem minulého století Angličané. Náš zakladatel přesvědčil několik anglických hostů, aby tu zůstali na zimu – gratis –, protože jim chtěl ukázat krásu hor v tomto ročním období. Zavedli tu sáňkařské závody, aby si ukrátili čas. Potom samozřejmě následovalo lyžování.“ Upjaté odkašlání. „Některá z vás, mesdames… lyžuje?“ Vypadá to, jako by tak absurdní otázku skoro nedokázal ani vyslovit. „Nebo…,“ naváže se stejně bolestným výrazem, „… sáňkuje?“

„Jako dívka jsem sáňkovala,“ řekne slečna Marplová. „Ty ne, Dolly? Ale domnívám se, že poměrně mírné svahy u nás doma se dost dobře nedají srovnat s tím, co máte tady, monsieur.“

„Jistě,“ potvrdí spěšně manažer. „Možná byste byly raději… divačkami? Za dva dny se tu budou konat první závody sezony. Slyšely jste něco o Crestě ve Svatém Mořici?“

Slečna Marplová zavrtí hlavou. „Obávám se,“ řekne velmi omluvně, „že nás budete považovat za velmi hloupé. Ale já osobně se ve světě vyznám tak málo…“

„Tedy, madame,“ pokračuje manažer s poněkud nucenou trpělivostí, „naše dráha, stejně jako Cresta, je vystavěná ručně pouze ze sněhu a ledu. Skutečně překrásný design. Někteří závodníci tam dosahují rychlosti až pětašedesát kilometrů za hodinu. Je otevřená pro všechny, na rozdíl od Cresty, na kterou ženy nesmějí, a… je pro každý věk. Ale myslím si, že snad –“

„Budeme se jen dívat,“ odpoví slečna Marplová rozhodně a chlácholivě. „Že je to tak, Dolly?“

„No ovšem, jistě,“ přitaká paní Bantryová. „Přijela jsem se dívat na hory, být v horách, ne se z nich vrhat dolů a riskovat život a zdraví. Kdyby si Bůh přál, aby se člověk pohyboval tak šílenými rychlostmi po zmrzlé vodě na svahu, byl by mu nejspíš na tělo rovnou přidělal lyže nebo saně.“

Manažer se upjatě pousměje. Cítím za tím úsměvem trochu lítost – snad si přeje, abychom byly oslnivější, třeba jako ta dvojice, která mluví s jeho kolegou u vedlejšího stolku.

„Máme tady ovšem vynikající knihovnu a čítárnu. A lázně – ty vám myslím budou více po chuti. Leží jen kousíček nad hotelem, pouhých dvacet minut cesty, takže –“ znovu si pochybovačně změří paní Bantryovou a slečnu Marplovou – „by měly být snadno dosažitelné pro všechny.“

Myslím, že ve výkladu o přednostech hotelu pokračuje, ale přestala jsem ho poslouchat. Sleduji dvojici u vedlejšího pultu. Ona na sobě má elegantní verzi horského oděvu: volné vlněné kalhoty a pudrově modrý kašmírový svetr s malou šedou kožešinovou šálkou kolem dlouhého, štíhlého hrdla, která zdůrazňuje dokonale vyčesaný drdol tmavých vlasů. Smetá si upravenou rukou z ramenou neviditelná smítka a na prsteníku se jí zatřpytí veliký diamant. Všechno na ní vypovídá o kultivovanosti. Nedokážu si představit, že by mohla krvácet a potit se jako my ostatní. Pohybuje se přesně a úsporně, záda rovná jako baletka.

On má patricijský profil a je stejně elegantní jako ona, ale v mužné verzi: široká ramena, dlouhé nohy, rudozlaté vlasy: je hezký jako hrdina z válečného plakátu, s dobře tvarovanou bradou a rozhodným čelem. Nemám ve zvyku zírat na takové muže jako školačka, ale uvědomím si, že mi dělá potíže odtrhnout od něj oči.

„Není támhleto…“ Paní Bantryová je pozoruje také. „Jsem si jistá, že je. Jane… podívej se! Není támhleto ten politik? Jak on se jmenuje…“ Ke slečně Marplové: „Jak on se jmenuje… Alistair?“ Slečna Marplová se tváří nechápavě.

„Anthony,“ řeknu. „Anthony Narracott: nový kandidát na předsedu konzervativců. Pracuje na ministerstvu války, takže ho tam občas vídám.“

„Ano!“ zvolá paní Bantryová. „Samozřejmě, to je on.“ Pak se obrátí ke slečně Marplové. „Ale je mi trapné, Jane, že jsme si na to jméno ani jedna nevzpomněly!“

„No, já o těchhle věcech vůbec moc nevím,“ pokrčí rameny slečna Marplová. „Já jen chci vědět, že se o zemi někdo správně stará a že se moje daně dobře investují. Co se děje ve Westminsteru, to je jiná věc. Kdyby ses mě zeptala, co je zač nový starosta Much Benhamu, tak bych ti o něm řekla úplně všechno. Sir Hodgson – výborně hraje kriket, sbírá vzácné orchideje, v mládí to býval trochu rošťák, ale od té doby se napravil… aspoň v to rozhodně doufám. Propána! Já tady vykládám, a přitom ty to nepochybně stejně všechno víš, Dolly. A vás, drahoušku –“ to patří mně – „vás tahle věc rozhodně vůbec nezajímá. Propáníčka…“ Prsty krátce zamávají ve vzduchu jako polekaní ptáčci a pak se uloží na uzávěr její praktické kabelky.

Vypadá jako dokonalé ztělesnění poněkud zmatené vesnické staré dámy, která má sklon trochu příliš mluvit a která se každou chvíli dostane do matoucí konverzační slepé uličky. Ale vzpomenu si na ten hodnotící pohled ve vlaku; na to, jak ty měkké světle modré oči najednou vypadaly jasné a chladné jako led.

„Co si tak vybavuji, je Anthony Narracott docela působivá osobnost,“ řekne paní Bantryová. „Válečný hrdina – říká se, že za války uprchl ze zajateckého tábora. No ne –“ Vzhlédnu a uvědomím si, že se k nám Narracott blíží. Mírně kulhá, ale v tom pohybu je něco elegantního – připomíná pantera s trnem v tlapě.

„Staré válečné zranění,“ vysvětlí s lítostivým úsměvem, když se přiblíží. „Když je chladno, zhoršuje se to. Ale naštěstí mi nebrání lyžovat a dokonce ani lézt po horách. Naopak, myslím, že mu to prospívá. Mohu se představit?“ Udělá to s velkou dávkou skromnosti, ale podle mě je mu jasné, že dobře víme, kdo je. „Jak nečekaná radost, slyšet na tomhle zapadlém místě jiné britské hlasy!“ řekne a vlídně se usměje na nás na všechny. „Co vás sem přivádí?“

Otočím se, abych vyzvedla od recepčního pasy, ale rozhovor slyším i tak. Je tak pozorný, tak zaujatý, vyptává se slečny Marplové na vesnici, odkud pochází. „Poblíž Much Benhamu, říkáte? Ano, myslím, že jsem o ní slyšel. Skoro jistě. Bylo mi skutečně potěšením se s vámi všemi seznámit. Jistě se z nás během našeho společného pobytu stanou dobří přátelé.“

Obrátí se zase ke své manželce, která se dívá někam za nás a skrz nás – nejspíš na některý ten obraz horské krajiny na stěně –, jako by si vůbec neuvědomovala naši existenci.

V té chvíli vstoupí do místnosti jiný muž. Oči upírá na Anthonyho Narracotta. A jako je Narracott elegantní, je tenhle muž hrubý: mohutný a nemotorný, s rozpláclým nosem, který v širokém poďobaném obličeji vypadá jako omyl. Ani jeden kus oděvu, který na sobě má, mu tak docela nepadne. Buď je moc úzký (kalhoty), nebo moc volný (sako, zmačkané a beztvaré jako laciná stará vlna). Tváří se ostražitě. Cítím, že ho těší příležitost odhadnout toho druhého muže dřív, než bude sám spatřen.

Catherine Narracottová

Manželka

Manžel míří zpátky ke mně a přihlazuje si účes. Těsně před tím, než mluvil s těmi třemi ženami, si vlasy jednou rukou rozcuchal, aby mu mírně trčely – připomíná to rozježenou hlavu milovaného školáčka. Viděla jsem ho to už dělat mockrát.

„Takové hosty jsem tady tak docela nečekal,“ řekne potichu, „starušky prožrané od molů. Co ty tady můžou dělat? Určitě nelyžují: ta jedna vypadá tak asi na sto. Víš, ta malá bábinka s načechranými bílými vlasy. Vypadá, jako by to už neměla v hlavě úplně v pořádku, co?“

„Všechny staré nejsou,“ podívám se na ně. „Jedné z nich nebude moc přes třicet.“ Kdyby měla správné oblečení a lepší coiffure, mohla by dokonce být atraktivní: vysoká a štíhlá, s tmavě zlatými vlasy.

Mávne rukou; na tom nezáleží. Nebo chce možná říct, že po třicítce už je člověk starý – když je to žena. Mému manželovi bylo před pár lety čtyřicet, ale noviny ho pořád popisují jako „chlapeckého“. Mně je dvacet dva, a přesto už mi zbývá jen pár let, kdy budu opravdu „mladá“ žena. Cítím to… jako bych v sobě měla přesýpací hodiny, kudy se pomalu sune písek. Mám štěstí, že jsem drobná a mám dobrou pleť; dokážu předstírat mládí o něco déle než jiné.

„A co na tom záleží,“ řekne teď Anthony, „když se všechny oblékají jako staré panny?“

Je to pravda: jejich oblečení je skutečně hrozné. Tolik žen prostě neví, jak vypadat co nejlépe, nebo je jim to jedno. Neuvědomují si, jak můžou šaty pomoct udělat dobrý dojem.

„Ale miláčku,“ namítnu. „Neříkáš vždycky, že právě takové stařenky jsou nejspolehlivěji konzervativní?“

„Ano,“ usměje se lítostivě. „Stará toryovská garda. Chtějí, aby se nic nezměnilo. Nesnášejí nové výstavby, které hyzdí jejich milované staré vesnice. Nejradši by byly, aby se všechno vrátilo tam, kde to bylo před válkou, za Starých dobrých časů. A přitom žijí ze svých bohatých příbuzných a společnosti nepřinášejí nic kromě drbů. No co,“ zasměje se, „hlavně když zaškrtnou tu správnou stranu!“

Zachvěji se. Velké vchodové dveře jsou zase otevřené a dovnitř vtrhne ledový vzduch a několik lidí se zavazadly, kteří patrně přijeli pozdějším vlakem. Jeden z nich míří sem – přímo k nám. Nahrbená ošklivá postava: podobného věku jako Anthony, ale to je tak asi to jediné, co mají společného. Můj manžel je hezký a elegantní, kdežto na tomhle člověku se všechno zdá nakřivo. Působí jaksi otlučeně, jako kdyby se s ním život nemazlil. Taky ve tváři má něco křivého. Chvilku mi trvá si uvědomit, že je to zčásti proto, že mu chybí pravé ucho.

„Miláčku,“ zašeptám. „Kdo je ten člověk?“

„Aha, já jsem se ti o Brunovi nezmínil?“ zeptá se s údivem Anthony.

„O kom?“

„Bruno Crane, můj starý spolubojovník.“

Zavrtím hlavou. O tomhle člověku mi určitě nic neříkal.

„Aha! Promiň, asi mi to vypadlo. Ano, Bruno si se mnou přijel trochu zalézt na ledovci, jako za starých časů!“

„Ale –“ Než stačím něco říct, už se ten Bruno Crane tyčí nad námi. Dech má kyselý; buď je to špatnou výživou, nebo skrytou nemocí. Všichni známí mého manžela se oblékají jako můj manžel, mluví jako on, chodili do stejných škol, stejně hlasují, jsou členy stejných klubů. Ještě než Bruno Crane otevře pusu, je mi jasné, že on k nim nepatří. Nejlepší hostitelka se naučí pozorovat ostatní, naučí se uhodnout jejich potřeby z drobných nevyslovených náznaků. Díky tomu umím docela dobře odhadovat lidi. A tenhle muž mi vedle mého manžela smysl nedává.

„Anthony,“ ozve se Bruno Crane. „Jak se máš, starouši?“ Vztáhne těžkou ruku a popadne Anthonyho za paži – tak pevně, že to manžela na okamžik trochu vyvede z rovnováhy a musí udělat klopýtavý půlkrok vpřed. Dívám se na ty tlusté prsty, jak svírají drahou látku Anthonyho saka, a vybaví se mi topící se člověk, který v proudu zachytil kus plovoucího dřeva.

Pak se Bruno Crane otočí ke mně. „A… Catherine? Myslím – že jsme se ještě nesetkali.“ Zamračí se. „Promiňte. Já – nevěděl jsem, že přijedete.“

„Ne,“ řeknu. „Myslím, že jsme překvapení oba.“

Všimnu si, že Bruno Crane nervózně zalétne pohledem k Anthonymu, trochu jako herec na zkoušce, který ještě dobře neumí text a spoléhá na nápovědu. „No, je to – je to nečekané potěšení, že jste tady.“

Moc potěšeně ale nezní. Je celkem jasné, že nemá ty společenské schopnosti, tu uhlazenost, ten šarm, které mému manželovi usnadňují jakoukoli komunikaci a dělají z něj tak dobrého politika.

Všimnu si, jak se na Anthonyho přes moji hlavu dívá, a v jeho očích je víc než otázka. Myslím, že v nich vidím hněv.

Obrátím se k Anthonymu právě včas, abych zachytila jeho pohled. Je to varování. On Bruna Cranea varuje. Ten pohled znám, protože jsem ho už viděla. Neříkej tu nesprávnou věc. Neříkej toho příliš. Na mě ho samozřejmě moc často vrhat nemusí, protože já umím zachovávat dekorum.