Přeložila Monika Štefková

LA FIGLIA DI LUI, CHIARA MARCHELLI

Copyright © 2025 Giangiacomo Feltrinelli Editore

This edition published in agreement with the Proprietor

through MalaTesta Literary Agency, Milan.

ISBN 978-80-207-2330-7

Tvrdíš, jak jsem odolná,

ale nevíš, jak moc věřím v to,

že hněv a arogance

nás léčí stejně jako ticho.

Kdybys věděl, kolik nenávisti mi koluje v žilách,

měl bys strach, měl bys strach.

Kdybys věděl, jaká čubka se ve mně skrývá,

měl bys strach, měl bys strach.

Clara Ysé: Douce

Část první

1

Když otevřu oči, je jasno. Buď zase vysvitlo slunce, nebo jsme si přispali. Podívám se na hodiny, je devět. Zůstanu nehnutě ležet v posteli, poslouchám: z vedlejšího pokoje se neozývá žádný hluk. Dá-li Bůh, tak spí, pomyslím si.

Vstanu, jdu k oknu: nebe je temně modré.

„Jak se máš?“

Otočím se: Arno se vzbudil.

„Dobře. Co ty?“

Vstane, a když prochází kolem, dá mi pusu: „Taky.“

O včerejšku ani zmínka; vejde do sprchy, já jdu uvařit kafe. Otevřu lednici a vidím, že nám došla vejce.

„Dojdu pro ně s Emmou,“ řeknu, když Arno přijde.

Překvapí ho to: „Seš si jistá?“

„Jo.“

Rozhodla jsem se bez rozmyslu.

„Vzbudím ji.“

„Ne, nech ji spát. Počkám.“

Užijeme si trochu klidu, ticha. Nedělního hutného ticha: prázdné silnice oproti hlasům, rádiím, lidem, kteří teprve projdou. Podobné ticho existuje jen o těchto chladných nedělích pozdní zimy: absolutní a poddajné ticho, které každou chvíli přeruší příchod Emmy.

Ta se objeví v deset, pozdraví Arna, mě ignoruje a plácne sebou na gauč.

„Radši půjdu já,“ řekne on.

„Ne, vážně. Zatímco budeme venku, ty to tady dochystáš.“

Arno mi přejede prstem pod očima: „Vypadáš unaveně.“

„Odpočinu si večer.“

Pokud ovšem nepřijde nějaká novinka, pomyslím si, když se dívám na Emmu. Je v pyžamu, rozcuchaná a rozvalená na gauči s mobilem před nosem. Zeptám se jí, jestli se jí zdály zlé sny, neodpoví mi.

„Mělas dneska v noci zase noční můry?“ zopakuju.

Pokrčí rameny.

„Běž sama, ona tu zůstane se mnou.“

„Emmo, chceš jít se mnou?“

„Emmo,“ zavolá na ni Arno.

Zvedne oči od telefonu.

„Chtělo by se ti skočit s Livií pro vajíčka?“

Opět shlédne k obrazovce: „Ne.“

„Emmo.“

„Ptal ses, jestli by se mi chtělo a já ti odpověděla.“

„Jsi pořád přilepená k tomu telefonu. Teď mi ho dáš a doprovodíš Livii. Chtěla jsi snad žloutkovou pěnu, ne?“

„Už ji nechci.“

Arno jí vezme mobil z ruky.

„Dej mi ho!“

„Obleč se.“

Je mi horko. Uvolním si šálu, dívám se na teď už tyrkysové nebe ozářené sluncem. Už nevydržím být zavřená doma, po pěti dnech deště a větru. Zašla bych si k řece nebo do parku. Po snídani to navrhnu. Byli jsme domluvení, že se Emma vrátí k sobě domů, ale Arnovi by udělalo radost, kdybych jí nabídla, aby zůstala s námi. I když o to ona nebude stát. „U Livie doma“, tak tomu vždycky bude říkat. Ne „u vás doma“, ani když se sem její otec přestěhuje.

Arno se posadil na pohovku, něco jí šeptá.

Co mě to napadlo: kdybych šla sama, nadýchala bych se trochy čerstvého vzduchu, zavolala bych Evelyn, abych jí povyprávěla o včerejšku. Koneckonců, Arno s mojí iniciativou nepočítal. Co se Emmy týče, už vlastně nevím, jestli ode mě ještě něco čeká.

„Je přichystaná.“

Emma si sedne na zem a zavazuje si tkaničky. Pomalu, aby ho vytočila. A aby vytočila i mě, protože jsem ji vytrhla z její zábavy. Ani se na mě nepodívá, když ji pohladím.

„Hned jsme zpátky.“

Emma otevře dveře a začne scházet ze schodů.

„Počkej na mě,“ volám na ni, když vycházíme na ulici, „tudy.“

„Cože?“

„Supermarket je tudy.“

Jde za mnou, musím se v jednom kuse otáčet a čekat na ni. Když zakopne o moji patu, zastavím se: „Emmo.“

„Co.“

„Nech toho.“

„Vždyť jdu.“

„Jdi vedle mě, ne za mnou. Takhle do mě vrážíš.“

„Já za to nemůžu, že se furt zastavuješ.“

Povzdechnu si, položím jí ruku na záda, přistrčím ji k sobě: „No tak, už tam skoro jsme. Za chvíli se vrátíme domů a zase se budeš moct dívat na ty svoje ptákoviny.“

Ujelo mi to, to jsem neměla. A Emma si tu příležitost nenechá ujít: „Moje ptákoviny?“

Dívá se na mě s našpulenou pusou, rozšířenými nozdrami, svraštěným obočím. Tenhle škleb se naučila od svojí babysitterky, puberťačky, co není schopná složit kloudnou větu nebo opláchnout hrnek, kterou její matka vyhrabala bůhvíkde.

Odvrátím zrak: „Je tam snad něco zajímavýho?“

Emma neodpoví. Místo toho začne napodobovat můj přízvuk a potřásá přitom hlavou: „Je tam snad něco zajímavýho?“

Když dorazíme na křižovatku, ona v tom stále pokračuje, zdá se, že se náramně baví. Prozpěvuje si dotyčnou větu a může se potrhat smíchy.

„Je vidět, jak ze sebe ten smích nutíš.“

Vztek mi pulzuje ve spáncích. Hrozně bych jí chtěla jednu vlepit a pak jí syknout do obličeje Kdo se směje teď? Ale nemůžu. Neměla bych si toho ani všímat. S devítiletou holkou bych vůbec neměla takové hovory vést, vzdorovat jí, neustále ji napomínat: když jí rukama a válí se přitom po stole, když řve z jednoho konce bytu na druhý, protože něco chce, když fňuká při sebemenším Arnově zákazu. Ale já naopak ne, já nepolevuju, přemýšlím před blikajícím semaforem, trvám na svém, jako bych měla právo jí něco říkat. Emma si za mnou dál pobrukuje a směje se. „No tak, pojď,“ řeknu. Protože já to právo prostě nemám, nedá se svítit. Skutečnost, že jí Arno na začátku vysvětlil: „Liviino slovo má stejnou váhu jako to moje,“ není k ničemu. Moje slovo není nic a Emma to ví.

„Pozor!“

Dolehne na mě výkřik za mými zády. Otočím se, ohýbá se nad ní nějaký muž: chytil ji za bundu a vší silou ji táhne zpátky. Ona spadne, narazí do mě. Nějaká žena na protějším chodníku zaječí, když na metr od nás prosviští auto.

Vzduch kolem se vcucne, svět se smrští a s nárazem dopadne na moje záda, na Emmino tělo, zhroucené na zemi.

Trvá jen okamžik, ale je tam: zaváhání předtím, než jí pomůžu. Vzdor, nutkání, které pochopím až později a o němž s nikým nebudu mluvit. Všechno se zpomalí a potemní: květinářství za mnou, napůl svítící cedule supermarketu, pilíře metra, které se zaburácením projede nad našimi hlavami. Právě to mě probere: vidím Emmu, jak brečí na asfaltu, jak na mě ochraptěle řve.

„Udělala sis něco?“ zakřičím, abych přehlušila hřmot metra a zděšení: srdce mi bije ve spáncích.

Emma má vytřeštěné oči a pusu dokořán.

„Emmo, udělala sis něco?“

I muž se k ní schoulil: „Zlatíčko, jsi v pořádku?“

Dívám se na něj: Děkuju, měla bych říct. Místo toho cítím prudký nával agrese: chtěla bych ho praštit do čelisti, skopnout ho na asfalt. Uchopím Emmu za paži, znova ji postavím na nohy, rozhlédnu se a přecházím silnici, přičemž ji táhnu za sebou. Na muže ani na ženu, co vyjekla, už se neohlížím: cuknu s Emminým tělem, vejdu do supermarketu, kde vstoupím do jedné z uliček, zatímco se za mnou všichni otáčí, a teprve když dorazím až na konec, přimáčknu ji ke stěně chladicího boxu. Moje oči upřené do těch jejích, můj dech na jejích rtech: „To nic není, nic se ti nestalo, jen ses lekla. Přestaň už tak brečet.“

Zopakuju to potichu, jako výhrůžku: „Nic se ti nestalo.“

Emma se pomaličku uklidní.

„No tak,“ řeknu a utírám jí slzy, „půjdeme si koupit něco dobrýho, něco, co máš ráda. Co chceš? Briošku? Zmrzlinu?“

Uvědomuju si, že jsem zmatená, blábolím přes Emminy vzlyky, které jí otřásají, zatímco si rukou tře loket.

„Chceš Chupa Chups? Coca-Colu? Čokoládový mlíko?“

Potím se, přestože je u chladicích boxů příšerná zima. Emma je bledá.

„Pojď,“ vezmu ji za ruku, „najdeme ti něco speciálního, aby tě to leknutí přešlo.“

„Mě to bolí.“

Znova se přikrčím: „Kde?“

Emma popotahuje, nudle jí stekla až na bradu a táhne se na límeček bundy v průhledném čůrku:

„Tady.“

„Jde ti zvednout ruku?“

„Jo.“

„Dobře, tak to ses jen bouchla. Namažeme to mastičkou a přejde to. Najdu, pro co jsme přišly, a vrátíme se domů za tátou.“

Emma začne znova brečet, nechápu, jestli strachy, že bude potrestaná, nebo ze zoufalství, že je se mnou, a ne se svým otcem.

„Chci koblihu,“ řekne a utírá si nos rukávem.

Vidím, jak jí nudle teče na bundu: „Jasně. Koblihu a vajíčka. Uvidíš, jak si na té žloutkové pěně pochutnáš.“

„Už j nechci!“

„Je to jen na tobě.“

Dezorientovaně se rozhlížím kolem, náhle ucítím chlad, jako by ze mě někdo serval oblečení a hodil mě mezi kartony s mlékem. Držím ji za ruku a bloumám uličkami, kolem vajec projdu čtyřikrát, než si jich všimnu. V oddělení sladkostí vezmu balení koblih a znova chytnu Emmu za ruku.

„To bolí!“

Otočí se nějaký chlapeček, kouká nejdřív na Emmu, pak na mě a rozběhne se k matce, která si pročítá zadní stranu nějaké plechovky a pozoruje mě přes vršek brýlí.

Náhle a zuřivě mě píchne v hlavě: kulka, která mi prostřelí čelem. Chvíli se obávám, že se zhroutím na zem uprostřed supermarketu.

U kasy hodím na pás koblihy a balení vajec, vytáhnu kreditní kartu a zaplatím, aniž se podívám na prodavačku, z níž zahlédnu jen špičaté zelené nehty, které mi podávají účtenku.

„Co se stalo?“

Arnovi ztuhne úsměv na tváři, jakmile se mu Emma vrhne do náruče. Poté vyjdu nahoru já, ztěžka dýchám, protože jsem za ní běžela po schodech.

„Co udělala?“

„Já nic neudělala!“ křičí Emma.

Vejdu dovnitř, zavřu dveře: „Všechno je v pořádku.“

Arno jde za mnou do kuchyně, Emma se tiskne k jeho nohám a schovává si v nich obličej.

„Chystala se přejít na červenou a projelo před ní auto. Nic se nestalo, jenom se lekla.“

Arno od sebe Emmu odtrhne: „Tys přecházela na červenou?“

„Ona mi to řekla!“

Cítím závrať, opřu se o kuchyňskou linku. Když vytahuju vejce, všimnu si, že jeden roh balení je vlhký. Později ho otevřu a zjistím, že jsem tři rozbila.

Nadechnu se ve snaze uspořádat si obrazy, které mi zahlcují mysl.

„Dorazily jsme na Broadway, semafor pro chodce blikal, myslela jsem, že ještě stihneme přejít. Zastavila jsem se, abych počkala na Emmu a mezitím padla červená. Nevšimla jsem si, že se k nám blíží auto a Emma… nějakej chlápek za mnou ji stáhl dozadu a ona zakopla. Nic vážnýho, fakt. Jenom se lekla.“

Arno se sehne, aby se jí podíval do očí: „Vždyť víš, že nesmíš přecházet na červenou.“

„Řekla mi to ona!“

Přejedu si rukou po zpoceném čele, podpaží mě pálí, v puse mám kyselo.

„Neviděla jsem, že…“

Na chvíli jsem přestala dávat pozor, auto nerespektovalo semafor.

„Ten magor projel dřív, než…“

Arno pohladí Emmu po hlavě, ona se na mě nedívá.

To ten popěvek, ten mě rozptýlil. Emma mě tím vytáčela k nepříčetnosti. Posloucháš se vůbec? měla jsem odpovědět klidně. Huhňá, hlas se jí v jednom kuse houpe nahoru a dolů, vypadá to, jako by se věčně na něco ptala, i když říká ano, nebo ne. Vlastně ani to ne: měla jsem ji ignorovat a hotovo. Věnovat pozornost dopravě, ujistit se, že nic nejede, že nepřeskočil semafor. Navíc, ta auta podél chodníku, chaos, hřmot metra…

Jenže já se ani nepohnula. Vím, že jsem Emmě řekla, aby přešla, a taky s naprostou jistotou vím, že já jsem zůstala stát na místě.

„Pojď,“ říká jí Arno, „půjdeme si hezky sednout na gauč, dokud tě to nepřejde. Livie?“

Jen jsem čekala, abych ji měla na dohled. Prostě se to stalo, řeknu si, když beru koblihy z linky: nechtěla jsem, aby zůstala pozadu.

„Livie.“

Rozpínání času, zpoždění, s nímž se k ní shýbám, abych se podívala, jak jí je.

Vrtím hlavou, dívám se na Arna, který na mě upírá zrak. V očích se mu blýskne – zatvrzelost, podezření –, zatímco se pokouší o úsměv, který by všechny upokojil. Teď je potřeba myslet na Emmu, uklidnit ji, zastavit vzlyky, které otřásají jejím tělem.

Otevřu balení koblih a jednu položím na talíř. V obývacím pokoji se před ní přikrčím: „Na.“

Emma mě mlčky pozoruje a nohou stále ještě nazutou v botě talíř odkopne a shodí moučník na podlahu.

2

Do restaurace Arno dorazil pozdě. Omluvil se Evelyn a zbytku osazenstva stolu věnoval povšechný pozdrav. Nikoho neznal, stejně jako já. Pracovní večeře: Evelyn ho pozvala po mnoha letech, co se nestýkali. Už nevím, z jakého důvodu jsem tam šla já. Ale ten večer, ten si pamatuju naprosto jasně: všichni se navzájem znají a noří se do konverzací překypujících neproniknutelnými anekdotami; já nevím, kam s očima. Spočinu tak pohledem na Arnovi, který – vykolejený jako já – tiše jí. Škoda, že nesedíme vedle sebe. Z mého místa mi nepřipadá nijak zvlášť atraktivní, i proto, že v okolním polostínu není nic moc vidět. Jde spíš o společný osud, který nám dnešní večer přisoudil: úděl vyvrhelů, jenž má nezaměnitelnou vibraci, specifickou vůni, která se nedá skrýt. Že je Arno krásný, budu potom vnímat jako něco, co mě rozptyluje.

Evelyn už má v sobě příliš mnoho skleniček, aby si zachovala dobré způsoby, a tak hosty nechá, aby se o sebe starali sami. A hosté si to, jak se zdá, velmi užívají: vyměňují si vtipy, talíře, telefony, naslepo objednávají láhve jako typičtí přiopilí Američané.

Párkrát stočím pohled směrem k zadní části stolu, kde Arno dál mlčenlivě sedí. Schůze, co se protáhla, vysvětlil Evelyn, a večerní špička z uptownu do téhle restaurace na Lower East Side, kterou ona zbožňuje: čerň a zlato, přítmí, sofistikovaná a snobská atmosféra newyorských wine barů.

Sem tam se pokusím vmísit do debaty, ale zájem mých sousedů už teď přenechal místo hlučné nevázanosti nedbající jakýchkoli formalit.

Já a Arno se zvedneme jako první. Vzali jsme si aktovky a teď přelézáme přes stehna a sklenice a míříme Evelyn popřát, ať si ještě užije večer.

„To už jdete pryč?“

Oba se usmějeme, každý s vlastní přichystanou výmluvou a nevyhnutelně odcházíme spolu. Jen co se venku představíme, musím si nechat zopakovat jeho jméno: „To je italská řeka.“

„Já vím, dřív nebo později se na ni budu muset jet podívat. Je to taky arménský jméno.“

„Ty jsi Armén?“

„Můj děda. Já jsem obyčejný Američan rozptýlený příliš mnoha původy.“

Směju se, je vtipný.

Arno zavolá taxi, já se dívám, kdy jede metro.

„Měj se,“ řeknu a chystám se odejít.

„Ty v tuhle hodinu pojedeš metrem?“

„Není tak pozdě.“

Není pozdě, ale zpráva o ženě, kterou nějaký blázen strčil pod vlak, je ještě čerstvá.

„Kam jedeš?“

„Do Brooklynu.“

„Kam do Brooklynu? Já do Cobble Hill.“

„Já o kus dál.“

„Hodím tě tam.“

„Nedělej si s tím starosti.“

„Nic mě to nestojí.“

„To není nutný, vážně.“

„Tak na Atlantic Avenue. Můžeš jít na metro tam.“

Nechám se přesvědčit a čekám s ním. Je hezky: krásný zářijový večer, vlažný, už ne tropický vzduch, sem tam pocit vánku na pokožce.

Zevnitř se ozývá tlumený hukot sešlosti, která se přestěhovala k baru.

„Příjemný večer.“

„Moc.“

Později se tomu zasmějeme: Příjemná večeře leda hovno, doma jsem vyluxoval ledničku.

Z úlevy nad tím, že jsme společně vyvázli, si vyměníme telefonní čísla, a tím by to skončilo, kdyby – když jsme dorazili na Court Street – Arno nepodal taxikáři peníze, aby odvezl domů i mě. Já protestuju, on s úsměvem odchází.

Nazítří mu pošlu zprávu.

Po pár dnech spolu jdeme na večeři.

S Arnem je to jako závan čerstvého vzduchu. Zrovna jsem vyšla z úmorného randění s hudebníkem, který byl tak zašmodrchaný sám do sebe a do vlastního citového života, že jsem se po ikstém odkládání přistihla, jak vytočeně řvu do telefonu. Jeho typu osobnosti se, myslím, říká ‚emočně nedostupný‘: já tvrdím narcis, nečestný a rozmazlený.

Dost, řekla jsem si, holt to tak dopadlo. Dost rande naslepo, smluvených na online platformách s vyretušovanými fotkami, falešnými biografiemi, šílenými předvýběry („Kolik vážíš?“ zeptal se mě jednou jeden). Dost obvyklých a donekonečna omílaných hlášek ohledně kariéry, metrů čtverečních, zdraví dělohy; podezíravého zkoumání, proč je zdánlivě tak úžasný člověk stále ještě sám; vědomí, že jsem jedna z mnoha schůzek za konkrétní týden, někdy den, která se musí držet v určitém časovém limitu. Nikdy jsme se nepolíbili, já a ti muži. Kromě jednoho, který se na mě vrhnul za bílého dne před kanceláří. „Abysme na to už nemuseli myslet,“ řekl potom, co mě sjel pohledem od hlavy až k patě, a vyslovil větu: „Seš jiná než na fotkách,“ která nezněla jako kompliment. Proto jsem pálila za tím hudebníkem: jelikož jsem ho poznala u kamaráda doma, důvěřovala jsem mu.

Takhle naladěná jdu ven s Arnem. Sejdeme se v jedné brooklynské restauraci: jeho klid, elegance. Byl oblečený do tmavomodré, to si pamatuju dodnes. Arno tvrdí, že tmavomodrý měl jen kabát, ale já si uchovávám v hlavě tmavomodrý obraz košile kolem holého krku, jeho šlachovitého těla ve svetru a džínách.

Když mě spatří, vstane, čeká, až se posadím. Pak si objednáme skleničku a začneme si povídat.

„Odkud znáš Evelyn?“

V měkkém světle podniku si ho můžu prohlížet, zatímco mi vysvětluje, že byli spolužáci na univerzitě. Hubený, vysoký, nazrzlé vlasy, modré oči.

„Takže jsi dělal matiku.“

Ano, odpoví: jak on, tak Evelyn studovali matematiku a informatiku. Ona se stala softwarovou vývojářkou, on specialistou na informační bezpečnost.

„Ona to má zábavnější.“

„A čím přesně se zabýváš ty?“

„Kontroluju sítě společnosti, abych zabránil narušení bezpečnosti a ochránil citlivá data. V podstatě ověřuju zranitelnost informačních systémů a sítě. Strhující, ne? A co ty?“

„Já pracuju jako překladatelka a copywriterka. Záleží na projektech.“

„Do italštiny?“

„Do italštiny, francouzštiny a angličtiny. Jsem na volný noze. Spolupracuju s komunikačními agenturami, online časopisy… Občas nakladatelstvími, ale to míň.“

„Taky by se mi líbilo být na volný noze… Jsi statečná.“

„Spíš lehkovážná. Hlavně na začátku. Ale když máš zelenou kartu, je všechno jednodušší. A s občanstvím je to ještě lepší.“

„O zelený kartě jsem slyšel dost hororový historky. Kdo tě sponzoroval?“

„Zvládla jsem to sama.“

„Sakra, to seš dobrá. Není to jednoduchý.“

„Měla jsem dobrýho právníka.“

Překvapuje mě, že se takhle cítím. Že je možné mluvit bez předem přichystaného programu po ruce, žertovat a být pochopena, mít oči upřené jeden na druhého, a ne na hodinky.

Myslela jsem si, že Arno je především smyslný: na základě niterných pocitů, vůně. Když si jdu na konci večeře odskočit, podívám se na sebe do zrcadla a rozeznám chuť jít s ním do postele.

„Byla jsi někdy vdaná?“

Zaskočil mě.

„Ne. A ty ženatý?“

„Jo. Mám dceru.“

„A jak se jmenuje?“ zeptám se, protože mám pocit, že by to měla být ta správná otázka.

„Emma.“

„Pěkný jméno.“

„Je jí pět.“

V tu chvíli mě ta informace zanechala lhostejnou, spíš mě to trochu nažhavilo: tenhle muž je schopný zplodit děti. Prvotní reakce, hodná jeskynní ženy: muž, který funguje a obstará rodinu. Ale ve skutečnosti to není podstatné: děti mě nikdy nezajímaly.

Rozloučíme se polibkem na tvář na stanici metra: on jedním směrem, já druhým.

O týden později mi přijde esemeska. Večeře u mě?

Jeho byt mi hned učaruje, tolik se liší od toho mého: prostorný, moderní, všude beton a kůže, šedá a bílá. Barevné jsou jen hrnce a Emminy hračky. První důkaz o její existenci: roh obývacího pokoje zabraný horou plyšáků, raket, míčů, pohádek a parukou. Fuchsiovou. Z opravdových vlasů, jak zjistím.

„A co je tohle?“

On protočí oči: „To Emma.“

Podivínka, pomyslím si.

Arno připravil pečínku s bramborami a rebarborový koláč. Nabídne mi sklenici bílého vína s lososovými chlebíčky a otevře láhev volnaye.

Zatímco dokončuje přípravy, jdu k oknu: z jedné strany je z bytu výhled na ulici, z druhé na soukromou zahradu, kam si v létě budu často sedat, pokud budu potřebovat stín – když bude horko – a klid – když tu bude Emma. Dnes večer tu po jeho dceři není stopy ani na fotce.

„Přistěhoval jsem se nedávno.“

Teprve později začnu pochybovat, že to byla náhoda: schovat Emmu, jak jen to je možné, nevylekat potenciální partnerku.

A pak je tu sex, když už jsem skoro na prahu. Arno až do konce nedá najevo, že o něj stojí. Buď se mu nelíbím, nebo je velmi zdvořilý. Nejsem si jistá, a tak návštěvu protahuju tím, že předstírám zájem o fotografii na stěně, načež on se vrhne do sáhodlouhého vysvětlování a zaplaví mě slovy. Nedojde mi, že je nervózní, takže si seberu věci, ale pomalu, abych mu poskytla desítky příležitostí povalit mě na gauč. Nic. Řeknu si, teď ho políbím, stejně nemám co ztratit, ale neudělám to, mám co ztratit: nechci být za blbku. Připadám si zase jako v pubertě, když člověk neví, jak na to, a k smrti ho děsí, že by se ztrapnil. Takže to nakonec vzdám a zamířím ke dveřím. Když je otevřu, ocitneme se tváří v tvář a tak nás to zaskočí, že se políbíme.

Milovat se s ním je jednoduché a druhořadé. Arno provozuje sex mechanicky, pasivně a s potřebou se tomu druhému líbit. Což se velmi liší od snahy, aby se to tomu druhému líbilo.

Ale i tohle pochopím až časem.

3

Emmu poznám po šesti měsících, co jsme s Arnem spolu. Žádal mě o to čím dál častěji, a nakonec jsem svolila.

Rozhodli jsme se pro oběd v Chinatownu, já dorazím první, sednu si a pošlu mu esemesku.

Máme zpoždění, odpoví.

V pohodě, počkám.

Rozhlédnu se kolem: stolky se zaplňují, line se tu vůně polévky a koření, hluk objednávek křičených přes pult.

Když Emma s Arnem dorazí, hned si všimnu jeho napjatého výrazu: „Ahoj.“

Tady ji máme, pomyslím si.

Je to zvláštní, vidět ji před sebou potom, co jsem o ní tolik slyšela. Je menší, než jsem si ji představovala. A – v tu chvíli – stydlivá.

„To nepozdravíš?“

Emma se přitiskne k otci a schová si obličej mezi jeho nohy, což je něco – jak se brzo dozvím –, co dělá pokaždé, když s někým nechce mluvit.

„Děláš stydlivku?“

Arno se ke mně nakloní, políbí mě na pusu. Vidím, jak nás Emma upřeně pozoruje, hned se odtáhnu.

Emma se uvelebí na protější lavici: „Mám hlad.“

Dívám se na ni, zatímco jezdí prstem po obrázcích menu, které zná nazpaměť: její oblíbená vietnamská restaurace.

„Chci polívku a šest závitků.“

„To je apetyt!“ žertuju, zatímco procházím lístek.

Ale moc mě nezajímá, chci se dívat na ni: tmavé oči, které musí mít po matce, kulaté. Arnova bledá pleť, tváře zarudlé od zimy, plné rty – na holčičku jejího věku podivně smyslné –, trojúhelníkový obličej. Tmavě blond vlasy, s pěšinkou uprostřed a stažené do culíku, z něhož vypadávají dvě jakési závorky nespoutané gumičkou a obarvené na fialovo. Na sobě má červené lacláče, žluté tričko, mikinu s kapucí lemovanou umělou kožešinou, blýskavou péřovou bundu, barevné perličky kolem krku a kožený náramek s cvočky. Pusu má špinavou od čokolády.

„Když jsme sem šli, chtěla zmrzlinu.“

„Zmrzlinu?“

Je poledne, březen.

Arno pokrčí rameny, Emma zaklapne menu a začne netrpělivě a znuděně okopávat stůl. Jeden kopanec mě zasáhne, uhnu kolenem a dostanu další. Zatímco odsouvám židli dál od stolu, Arno se otočí, usmívá se: „Všechno v pořádku?“ Taky se usměju: „Jo,“ a posunu se ještě o kousek, abych byla mimo její trajektorii. Ona, jakmile se opět uvelebím, položí loket na stůl a začne znova.

„Máme vybráno?“ ptá se Arno.

„Polívku a závitky. A chè ba màu.“

„To až potom.“

„Co to je?“

Ona se na mě pořád nedívá, ale jelikož jsem jí položila otázku, na chvíli strne.

„Dezert,“ odpoví Arno, „výborný. Musíš ho zkusit.“

Objednáme si, Emma si vyloví pár hůlek z piksly na stole a pustí se do souboje mezi levou a pravou rukou, přičemž to důkladně komentuje.

„Emmo,“ napomene ji Arno, když si všimne, že se na ni dívám.

Ale ona toho nenechá. Jestliže se při příchodu styděla, teď vypadá naprosto ve svojí kůži. U vedlejšího stolu se otočí kluk, který tam jedl o samotě, a pozoruje ji. Když ji Arno vezme hůlky z rukou, s nezájmem se vrátí ke svému obědu.

Emma začne fňukat: „Chci si hrát!“

Jídlo přinesou hned nato a já, která ji mám přímo před sebou, sleduju, jak se se lžící po hlavě zaboří do ohromné polévky, kterou chvíli nato nechá, zatímco druhou rukou uchopí závitek a spálí si dlaň. Propukne v pláč, má mastné ruce, vlasy přilepené k obličeji. Arno se snaží uspořádat talíře, kterých je vzhledem k velikosti stolu moc, a já jemu podat kapesníky.

Číšník se přijde podívat, co se děje: „Všechno v pořádku,“ řekne Arno. „Emmo, jsou horký, vždyť to víš. Pomůžu ti, počkej. Začni polívkou, pofoukej ji… takhle,“ a začne do ní foukat takovou silou, že do mého talíře dopadne stříkanec. Nevšimne si toho, dál fouká, a ona se mezitím opět zmocní hůlek a znova se pustí do souboje, do něhož zapojí i vařící závitky, které z poloviny skončí na ubruse.

Já si k sobě přitáhnu svůj talíř s rýží a pokouším se najíst, seč to jde, zatímco se vyhýbám ranám a kopancům pod stolem.

Když dojde na dezert, trojbarevnou věž, u níž Arno naléhá, abych ji ochutnala, poprosím číšníka, aby nám zbytky zabalil s sebou.

„A máš večeři,“ řekne Arno, když platí.

Zůstanu jako opařená: jeho dcera do polévky naplivala, vymáchala si v ní vlasy, ochmatala každičký závitek předtím, než kousla do dvou náhodných a ostatní pobodala: „Já jsem to ale brala pro ni.“

Před odchodem jde Emma na záchod a Arno ji doprovodí. Já zůstanu sama, kontroluju mobil a vidím, že mi přišla esemeska od Evelyn: Jaká ta holčička je?

Charlotte poznám o dva týdny později, když se staví u Arna doma pro péřovku, co si tam Emma zapomněla. Arno mi to oznámí na poslední chvíli, zatímco dojídáme snídani: v tomhle období oba hodně pracujeme, včera jsme večeřeli pozdě a ráno jsme zůstali v posteli do desíti.

Zrovna jsme se pomilovali, máme období, kdy po sobě neustále bažíme. Ještě pořád se učíme, co má ten druhý rád: jak se vzájemně dotýkat, v jakém rytmu se hýbat. „Vypadáš jako kluk,“ říkám mu pořád: jeho pevná pokožka, bez vrásek. Ta moje v porovnání s ním vypadá jako prázdný měch dud. Arno zavrtí hlavou, řekne, že jsem pitomá a že to není pravda. Nevím, jestli lže, jestli se mu takhle líbím, jestli nevidí.

„Ona přijde teď?“

Mohl mi to dát vědět dřív.

„Za chvíli, ale jen si vezmou bundu a jdou.“

„Emma taky?“

„No, jo.“

Jasně, že Emma taky. Charlotte ji přece nemůže nechat doma samotnou.

„Jdou bruslit do Prospect Parku.“

„Hezky.“

Když přijdou, sotva jsem se oblékla, ani jsem si nestačila dát sprchu. Mám mastné vlasy, Charlotte naopak vypadá jako připravená na focení: černý kabát, sukně, kotníčkové boty s podpatkem, make up. Protože se chystá poznat přítelkyni svého exmanžela, nebo protože je pro ni normální hodit se takhle do gala v sobotu v jedenáct dopoledne?

Ani si nestihneme potřást rukou a Emma už se od ní odlepí a běží mi naproti: „Lidie!“

Sehnu se, dám jí pusu na tvář, zeptám se, jak se má: „Jdeme bruslit!“

Pak vystřelí k hromadě hraček a sedne si.

„Emmo, musíme jít,“ volá na ni Charlotte.

„Já chci zůstat tady,“ odpoví a otevře krabici.

„Ne, zlato, Graham a Juliette už na tebe čekají.“

„Budeme tady.“

Charlotte se dívá na Arna, který po mně vrhne pohledem a pozve ji dál.

„Zlato,“ Charlotte míří k Emmě, „tady nemůžeme zůstat. Livia a tatínek už na dnešek mají svůj program a na tebe čekají kamarádi.“

„Jmenuje se Lidia,“ řekne Emma a ani se nehne.

„Ne, jmenuje se Livia.“

„Lidia.“

Usměju se na Charlotte, ona pokrčí rameny a nic nenaznačuje tomu, že by se s dcerou chystala pohnout. Naopak, přidřepne si k ní. Přistoupí k nim i Arno a já chvíli přemýšlím, jestli si všichni tři nerozdají partičku Una na podlaze. On naštěstí zůstane vestoje: „Emmo…“

Podívá se na mě znova, aby mě poprosil o trochu strpení, já se usměju, zavřu dveře. Cítím zcela nový typ podráždění, který jsem předtím, než jsem poznala Emmu, nikdy nezažila. Teritoriální. Tohle je poprvé, co se to stane, pouhý zárodek. Koneckonců, jsme v Arnově bytě, na nějž nemám sebemenší právo, ona naopak ano. Jde o narušení křehkého prostoru, který nemá nic do činění s domovními zdmi, což pochopím později. Dnes je příliš brzy, jsem v tomhle uspořádání ještě stále nová. A tak, navzdory nutkání udělat si kafe, zatímco si to s Emmou vyřeší sami, k nim přistoupím. V naději, že ji přesvědčí brzy. Anebo, pokud si nedá říct, ji matka chytne za paži a odtáhne ji pryč.

„Zlato.“

Má tmavší vlasy než dcera. Kaštanově hnědé, lesklé. Hezky jí ladí k jemně olivové pleti, k velkým černým očím. Rovnováhu narušuje nos, který ovšem dodává obličeji osobitost, již by jinak neměl: řada bílých zubů, dokonalé obočí. Jde mi k ní permanentka ve fitku, nedělní brunch, brazilská depilace a push-upka pod svetrem. Na první pohled nechápu, co na ní Arno viděl. Ale na druhou stranu, jistě, on je taky Američan. Anomálie jsem tady já.

„Zlato, přijdeme pozdě.“

Emma neodpovídá, dál z hromady vytahuje hračky.

„Dala by sis koblihu? Koupíme si ji po cestě do parku.“

Emma se vymrští na nohy, už je ve dveřích: „Hni sebou!“

Charlotte a Arno se smějí, směju se i já: úlevou.

„Ahoj Emmo,“ řeknu jí.

Neodpoví.

Charlotte se s námi rozloučí zatočením prstů a konečně si ji odvádí pryč.

Arno se omlouvá, já mu říkám „prosím tě“ a znova si beru do rukou noviny.

„Když budeš chtít, můžeme jít taky, někdy. Emma bruslení v parku zbožňuje. Vypustíme ji na kluziště a my si budeme moct dělat svoje.“

„Ty bys chtěl?“ ptám se ho.

„Jo. Ale nerad bych, abys vzala nohy na ramena.“

Políbím ho: „Neuteču.“