Přeložila Karolina Medková

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY:

Úryvky z románu Frankenstein od Mary Shelleyové jsou uvedeny v překladu Tomáše Korbaře. (WOLLSTONECRAFT SHELLEY, Mary. Frankenstein. Praha: Práce, 1966.)
Úryvek z básně „Tma“ od George Gordona Byrona je uveden v překladu Jaroslava Vrchlického. (Moderní básníci angličtí. Praha: Jos. R. Vilímek, 1898.)
Úryvek z knihy O psaní od Stephena Kinga je uveden v překladu Davida Petrů. (KING, Stephen. O psaní: Memoáry o řemesle. Praha:

Beta-Dobrovský, 2005.)
Úryvek ze Shakespearova Hamleta je uveden v překladu Martina Hilského. (SHAKESPEARE, William. Hamlet. Praha: Academia, 2009.)
Úryvek z prvního dílu série Hunger Games je uveden v překladu Zdíka Duška. (COLLINS, Suzanne. Hunger Games: Aréna smrti. Praha: Fragment, 2013.)
Úryvek z básně „Milostná píseň šílené dívky“ od Sylvie Plathové je uveden v překladu Miroslava Macka, jenž uvádí na svých oficiálních webových stránkách. (MACEK, Miroslav. Nedělní chvilka poezie. Online. 2022. Dostupné z: https://www.macekvbotach.cz/public/kapitola.phtml?kapitola=141237.)
Úryvek z básně „Jilm“ od Sylvie Plathové je uveden v překladu Tomáše Hrácha. (PLATHOVÁ, Sylvia. Noční tance. Praha, Argo, 2002.)
Úryvek z knihy Mimo dobro a zlo od Friedricha Nietzscheho je uveden v překladu Věry Koubové. (NIETZSCHE, Friedrich. Mimo dobro a zlo: Předehra k filosofii budoucnosti. Praha: Aurora, 1998.)
Úryvek z básně „Christabel“ je uveden v překladu J. V. Sládka. (COLERIDGE, Samuel Taylor. Skládání o starém námořníku. Christabel. Kublaj chán. Praha: J. Otto, 1897.)

WHEN WE WERE MONSTERS

Text copyright © 2025 by Jennifer Niven

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Karolina Medková, 2026

ISBN 978-80-284-1081-0

Pro Jamese Earla Jonese,

který mě učil o paměti kostí

a vytrvalosti duše

Van Shanka,

mého učitele z šesté třídy,

jehož moudrost, humor

a víra v mou obří fantazii

překročily hranice základní školy Westview

a doprovodily mě do světa

Lucy Krollovou,

která mému třináctiletému já řekla,

že jsem předurčena stát se spisovatelkou

Willa Schwalbeho,

mého prvního redaktora, jehož hlas

slyším u každého slova, jež píšu

Pro mou mámu, to především

A pro učitele,

kteří všude po světě podporují

naše divoké a velkolepé sny

Pravda, budeme stvůry

odříznuté od celého světa,

ale tím hlubší bude

naše společenství.

– Mary Shelleyová, Frankenstein

Den předtím, než zabijeme Meredith Graffamovou, je klidný a jasný. Jako Massachusetts v létě po dešti. Všude voní hlína, květiny a čerstvý čistý vzduch. Zkrátka dokonalý, sluncem zalitý den.

Ani jeden z nás nevkročil ten večer do lesa s plánem spáchat vraždu. Když jste obklopeni krásou a okázalostí a hektary privilegií, když jste mladí a máte plno možností, je snadné přesvědčit sám sebe, že život bude vždy přesně takhle růžový a nic se nemůže pokazit.

Na konci dlouhé široké cesty obklopené těmi nejvyššími stromy, lesem a těsně za ním mořem se nachází kampus Brighton & Hove. Studenstvo z větší části – s výjimkou přítomné společnosti – sestává z potomků velmi bohatých a vysoce postavených, kteří si mohou dovolit je poslat kamkoliv, ale rozhodli se poslat je sem, do lesů severovýchodního Massachusetts.

Ovšem jako na každém až příliš dokonalém místě číhá v koutech temnota. Čaroděj za závěsem. Obraz na půdě. Hyde. Je přítomna v týrání prváků, které přichází každičký podzim. V bezohledné soutěživosti mezi studenty. V přilehlém lese, kde každý leden stráví šestnáct dní osm nejlepších a nejbystřejších z celé školy, kteří jsou pečlivě vybráni, aby žili a studovali s nějakou světově známou, proslulou osobností zde v rozlehlém starodávném domově Mosse Hovea, našeho zakladatele.

Na Brighton & Hove nemáme žádné tajné spolky. Místo toho máme Lednový pobyt, vlastní elitní a maličko podivnější organizaci současných i bývalých studentů – náš ekvivalent toho být vybrán mezi výjimečné. Všichni dychtí po těch zářných vlivných kontaktech, které slibuje mimo tyto zdi. V našich skutečných životech. V našich budoucích životech.

Moss, postavený v roce 1916, je obklopen tisíci akry panenského lesa – oficiálně pojmenovaného jako Hrookský les, neoficiálně Hrůzný hvozd – s mnoha starobylými stromy a mílemi nezpevněných cest, všechno v majetku školy. Pokud studenti nemají takové štěstí, aby je vybrali na Lednový pobyt, většinou se do Hrooku příliš nevydávají. V roce 1995 tam byla zabita sedmnáctiletá studentka, tragédie – černá kaňka –, na niž škola nikdy nezapomněla.

To budiž důkazem, že špatné věci se mohou přihodit kdekoliv, dokonce i v tak nádherném kampusu, jakým je Brighton & Hove. Dokonce i za jasného lednového večera plného hvězd. Dokonce i nám čtyřem.

Effy, sirota, která nevěří na duchy, ti ji však pronásledují.

Isaac, dědic, jenž nese na ramenou všechnu tíhu světa.

Vanessa, šedá myška, která měla vždy za to, že nikam nezapadá.

A Arlo, marnotratný syn, který se vrátil na školu, z níž před dvěma roky odešel.

Byli jsme jen čtyři jednotlivci. Předtím, než na Brighton & Hove dorazila Meredith Graffamová. Ta Meredith Graffamová. To ona nás spojila dohromady. A to ona se nás pokusila rozdělit.

Zítra zemře.

Přeju si vrátit se do dneška, do dne předtím, do tohoto jasného, klidného, modrého dne jako Massachusetts v létě po dešti. Nebo ještě lépe o tři týdny zpět. Na začátek nového roku, do doby, kdy Meredith Graffamová byla ještě naživu a já nemohla přijít na nic, o čem bych mohla psát, protože jediná důležitá věc, která se mi kdy přihodila, byla příliš bolestná. Toužila jsem po nějakém materiálu, po svém vlastním příběhu. A tak teď jeden mám.

Tady je.

Brighton & Hove

přípravná akademie

Parkerton, Massachusetts

15. prosince

Vážená Effy Greenová,

gratulujeme k přijetí na každoroční Lednový pobyt pořádaný B&H s účastí světoznámé osobnosti. K dispozici jsme měli pouze osm míst, konkurence byla opravdu veliká, a proto můžete být skutečně velmi hrdá na svou práci i talent.

Tématem letošního ročníku bude Tvůrčí psaní a vyprávění. Během tohoto šestnáctidenního pobytu se přestěhujete do Mossu společně s naší osobností, autorkou bestsellerů, oscarovou herečkou, režisérkou, scenáristkou, dramatičkou a držitelkou Tony Award Meredith Graffamovou.

Po ukončení kurzu bude jednomu z Vás nabídnuto stipendium ve výši 15 000 $ a také možnost Vaši práci dle zvoleného žánru nechat produkovat či publikovat.

Lednový pobyt začíná ve středu 7. ledna a končí ve čtvrtek 22. ledna. Prosíme o nástup 7. ledna. Informace k odjezdu Vám budou zaslány e-mailem.

Vezměte prosím na vědomí, že přiložený souhlas o mlčenlivosti a doklad o pojištění musí být podepsány, notářsky ověřeny a předloženy ještě před Vaším příjezdem. Chceme tím chránit Vaši práci, stejně jako práci hostující osobnosti a mít zajištěné povolení k natáčení či nahrávání, pokud by to okolnosti vyžadovaly. Pokud budete mít jakékoliv dotazy ohledně těchto dokumentů, případně svého nadcházejícího pobytu, prosím neváhejte mě kontaktovat.

Těšíme se na Vás 7. ledna!

S pozdravem

Scott Booker

Děkan pro studentské záležitosti

první týden

Tvorba strhujících příběhů

středa 7. ledna – neděle 11. ledna

PRVNÍ LEKCE

• Strach a zábrany odhoďte stranou.

• Udělejte cokoliv, abyste se vyčlenili z davu.

• Opřete se o své silné stránky.

• Mějte na paměti závěrečnou odměnu – co uděláte, abyste byli ti nejlepší?

• Pokud nemáte žádný příběh, vytvořte ho.

V obchodě a průmyslu krade každý. Já sám jsem toho taky nakradl až dost. Ale já vím, jak krást.

– Thomas Edison

Effy

středa 7. ledna

Ohlédnu se, ale zadním oknem dodávky už nedokážu rozeznat vzdálenou záři našeho kampusu. Dokonce i s dálkovými světly je Hrookský les nejtemnějším místem na planetě.

Naopak Moss vyhlíží příjemně a vlídně, jak se rýsuje proti nebi, usazený vysoko na útesu nad mořem. Se svými čtyřiceti pokoji a více než kilometrem čtverečním plochy mi jeho uvadající krása přivádí na mysl ty nejúchvatnější domy z literatury. Manderley. Thornfieldské panství. Větrná hůrka.

Cestou v dodávce se nás sedm sklánělo nad mobilními telefony a snažilo se ještě co nejvíc využít funkční síť, dokud můžeme. Děkan Booker odbočil na příjezdovou cestu, pod koly zachroupal štěrk a pak motor ztichl.

Na okamžik tam jen sedíme, mobily zapomenuté, a zíráme na ten dům. Jako každý správný student Brighton & Hove hodný svého jména jsem slyšela příběhy o Lednových pobytech, o té vytoužené zkušenosti dopřávané jen několika vyvoleným. Lednový pobyt, který nám říká – stejně jako všem ostatním –, že to my jsme vizionáři našeho ročníku, to my jsme ti, již jsou předurčeni měnit běh světa skrze umění.

„Jsem tady,“ ozve se někdo a já ta slova spíš cítím, než slyším.

Dveře dodávky se otevřou a dovnitř pronikne chladný vzduch. Ness si začne sbírat svoje věci, které se přesně dle její povahy jaksi rozprostřely po celém sedadle. „Tohle nemám na zimě ráda,“ vykládá u toho, „pořád dovnitř a ven. Teplo. Zima. Teplo. Zima. Nabalit se od hlavy po paty jako tučňák.“ Ale přestože si stěžuje, pořád to zní vesele. A to je jedna z věcí, které na ní tak miluju. Její lehkost. Její radost.

Po jednom se moji spolužáci soukají ven. Já tam dál sedím a najednou nechápu, proč jsem sem přijela. Nejradši bych teď byla zpátky doma s babičkou. Hlavou mi letí tisíce myšlenek:

Tohle je tvůj poslední rok na Brighton & Hove.

Zbývá ti už jen pět měsíců do konce školy.

Co když ty a Ness půjdete každá na jinou univerzitu a přestanete se kamarádit?

Proč je život plný odcházení?

Zaťukání na okno, až nadskočím. Na sklo se přitiskne obličej, divoké prameny černých vlasů, brýle, dech, co mě zastírá mlhou. Ness opar otře. Znovu sklo zadýchá. Otře ho. Zadýchá ho. Pak napíše pozpátku: Otevři! Všichni už stojí na cestě okolo děkana, přátelského a milého chlapa jako hora, kterému snad nikdo neříká Booker, ale Books.

Vystoupím do večera a přidám se k nim. Od úst mi stoupají obláčky páry. Ness, Isaac Williams, Ramon Santos, Joey Fiskeová, Peter Tobin a Leela Kimová. Sedm, včetně mě.

„Možná nevíte,“ promluví Books, „že tradice Lednových pobytů začala v roce 1926. Nicméně teprve po Hoveově smrti v roce 1942 se pobyt začal uskutečňovat přímo v tomto domě.“

„Myslela jsem, že nás má být osm,“ zašeptám k Ness, ale neposlouchá mě, protože z domu se k nám blíží žena, která nevypadá o moc starší než my. Má pěkný okrouhlý obličej rámovaný záplavou měděných vlasů a na sobě má montérky pocákané barvou.

„Drea Garciová,“ představí se a potřese si s námi rukou. Mluví s lehkým španělským přízvukem. „Jsem Mereditina asistentka.“

Meredith. Jakože Meredith Graffamová. Jeden z nejžhavějších talentů v psaní, divadle i ve filmu. A jeden z nejkontroverznějších. Jela bych klidně na jiný kontinent, abych s ní mohla studovat, ale místo toho ona přijela za námi.

Následujeme děkana a Dreu po stezce mezi domem a útesem. Pod námi buší do skal oceán, až mám skoro dojem, že cítím spršku vody na kůži. Udělám tu chybu, že se podívám dolů. Útes je neskutečně strmý – žádné dno, jen temnota.

Spěchám za ostatními přes cihlové nádvoří na rozlehlou verandu a pak konečně širokými klenutými dveřmi do domu.

Promotáme se až do obří místnosti se zlatými tapetami. Na opačném konci je pozlacený balkón a pod ním ve výklenku klavír. Stropy se tyčí nad námi jako v katedrále. Nad krbem visí osamocený portrét nějakého muže. To bude zřejmě Moss Hove, zakladatel školy, který utekl z Kalifornie od své konzervativní rodiny ropných magnátů. A který se zamiloval do svého kamaráda Zacharyho Brightona. A který se – dvě desetiletí po založení školy – nešťastnou náhodou utopil.

„Úklid probíhá jednou týdně,“ oznámí nám děkan. „Wesley, náš údržbář, zůstává přímo tady. Meredith Graffamová si přivezla vlastní kuchařku, takže o jídla se bude starat ona. Pokud budete něco potřebovat, povězte to Wesleymu. Má univerzální klíč ke všem bránám, kterými se můžete dostat dovnitř, nebo ven.“

Drea nám rozdá informační lístky. Jsou na nich natištěná naše jména, čísla a e-maily a také přidělený pokoj a přístup k wifi.

„Nemělo nás být osm?“ zeptá se Ramon.

„Poslední student teprve přiletí, jeho let měl zpoždění,“ odpoví mu Drea. Potom zvedne další lístek. „Každý večer dostanete pode dveřmi pokoje takovou kartičku a na ní najdete rozvrh pro následující dopoledne.“

S Booksem potom připomínají pravidla, včetně zákazu sdílení postelí. Po setmění se nesmí vycházet z domu. Pokud jdeme ven, musíme se ujistit, že jsme dveře nějak zajistili proti zaklapnutí, případně že jsme odemkli a vytáhli klíče, protože jak zjistíme, všechny dveře vedoucí z domu zůstávají neustále zamčené s klíčem v zámku. Žádné ničení vybavení domu, protože většina věcí patřila přímo Mossu Hoveovi. Lednový pobyt je privilegium, bla bla bla. Pokud má tato tradice pokračovat, máme se podle toho chovat, bla bla.

„Dům je…“ Books se zahledí do dálky, „… no, tak trochu labyrint. Nazývá se domem bez chodeb. Jak už jste sami viděli, místnosti navazují jedna na druhou, takže se nikdy nemusíte vracet do vstupní síně. Stropy mají proměnlivou výšku. Jednotlivá podlaží také, budete hodně šlapat nahoru i dolů, jsou tu krátká i dlouhá schodiště. Chovejte se k Mossu, jako by to byl váš domov.“

Následujeme ho ke vchodovým dveřím. Děkan otočí klíčem v zámku a vykročí na nádvoří. „Ještě jedna věc,“ řekne a zvedne ukazováček, „stejně jako v kampusu i tady je vstup do lesa přísně zakázán.“

Ačkoliv Lara Leonardová byla zavražděna už skoro před třiceti lety, je to pro školu pořád citlivé téma. Souhlasně zamumláme, že rozumíme. Pak už nám děkan zamává, mrkne na nás a vyrazí zpět. Temnota ho okamžitě spolkne.

můj pokoj je ve věži, tedy spíš vížce s okny s výhledem na moře. Padnu na postel, z kapsy kabátu vytáhnu obálku a uhladím jí rohy. Nosím ji u sebe od chvíle, kdy dorazila. Je pomačkaná a ošuntělá, jako by ji někdo poslal už před spoustou let. Rukopis působí nenápadně. Krátká tlustá písmena, všechna velká. Na obálce je jméno OPHELIA GREENOVÁ. Kdybych věděla, od koho to je, neotevřela bych ji. Jenže jemu to zřejmě bylo jasné, protože místo zpáteční adresy tam stojí jen BOSTON, MASSACHUSETTS.

Otevřu dopis a v měkkém světle procházejícím uranovým sklem v okenních rámech si ho čtu.

MILÁ EFFY,

MOŽNÁ JSI BYLA PŘÍLIŠ MALÁ, ABY SIS TOHLE PAMATOVALA, ALE TO LÉTO, KDY TI BYLO ŠEST, JSME TĚ VZALI DO NEW YORKU. VŠICHNI NÁM ŘÍKALI, AŤ TĚ NECHÁME DOMA, A MOŽNÁ JSME MĚLI, PROTOŽE JSI TO TAM OKAMŽITĚ NENÁVIDĚLA. NELÍBILY SE TI HLUK, AUTA ANI DAVY LIDÍ. JENŽE S MÁMOU JSME SE TAM SEZNÁMILI A ONA CHTĚLA, ABYS TO VIDĚLA, ABYS BYLA SOUČÁSTÍ NÁS DVOU TEHDY STEJNĚ, JAKO JSI BYLA SOUČÁSTÍ NÁS DVOU TO LÉTO. A JE ZVLÁŠTNÍ, ŽE AČKOLIV TO CELÉ BYLA DOST KATASTROFA, TAK JSEM SI Z TOHO ODNESL JEN HEZKÉ VZPOMÍNKY. ÚSMĚV TVÉ MÁMY. TVOJE RUKA V MÉ. TO, JAK JSME TĚ HOUPALI MEZI SEBOU.

TVOJE ZTĚŽKLÁ HLAVA NA MÉM RAMENI, KDYŽ JSEM TĚ SPÍCÍ NESL ZPÁTKY DO HOTELU. MYSLEL JSEM NA TEN VÝLET BĚHEM UPLYNULÝCH 4017 DNŮ HODNĚ. ASI JEN DOUFÁM, ŽE BEZ OHLEDU NA TO, JAK MOC MĚ NENÁVIDÍŠ, V TOBĚ PŘEŽILY TŘEBA JEDNA NEBO DVĚ ŠŤASTNÉ VZPOMÍNKY…

Před jedenácti lety byl můj otec odsouzen k patnácti letům ve vězení. Po rozsudku se se mnou rozloučil a pak přerušil veškerý kontakt. Rozhodl se, že není způsobilý být otcem, a tak jsem kromě matky zároveň ztratila i tátu. A minulé září – přesněji 29. září – byl předčasně propuštěn za „dobré chování“. O tři týdny později jsem dostala tenhle dopis. Bylo to poprvé od mých šesti let, kdy se mi ozval.

Těch jedenáct let, zatímco byl ve vězení, jsem si byla schopná namlouvat, že zemřel taky. Nemusela jsem na něj myslet, byl pro mě jen vzpomínkou, uzavřenou kapitolou. Jenže sakra nevím, co mám dělat s tímhle.

Zasunu dopis pod polštář. Den poté, co jsem ho obdržela, babička dostala taky jeden. Dívala jsem se, jak ho nepřečtený cpe do skartovačky, a když proužky papíru dopadly do koše, popadla ho a vynesla do popelnice na chodníku. Chtěla skartovat i ten můj, ale já jí zalhala, že už jsem dopis zničila sama.

Wifi se nechce hned připojit, ale jakmile naskočí, napíšu babičce, že tu nebudu mít moc dobrý signál, a připojím číslo na pevnou linku.

Potom si vybalím knížky, které jsem si s sebou na následující tři týdny vzala ke čtení. Výtisk Frankensteina, který kdysi patřil mé matce, s oslími rohy a okraji stránek plnými jejích poznámkek. Hon, první knihu Meredith Graffamové. A Lež, její druhou.

Hon se přes noc stal literární senzací, byl vynášen do nebes jako nejmrazivější kniha o skutečném zločinu od vydání Chladnokrevně Trumana Capoteho. Graffamová získala po celém světě literární ceny a vyznamenání za vyprávění o vraždě své nejlepší přítelkyně a své osobní misi dostat vraha za mříže. Šest let po vydání knihy se chvála proměnila v ostrou kritiku, když byl muž, kterého Graffamová pomáhala usvědčit z vraždy Lary Leonardové, díky novým důkazům zproštěn viny. Jenže tou dobou už měl za sebou osm let ve vězení za zločin, jenž nespáchal. Veřejnost se na Graffamovou vrhla s pomyslnými pochodněmi, jako by je zradila ona osobně. Tomu muži se omluvila a poté zmizela z veřejného dění.

O deset let později se objevila s novým pojednáním – tentokrát nazvaným Lež, v němž objasnila vlastní minulost. Nejenže popsala každičkou lež, kterou kdy vyslovila, ale také hanbu za to, že dostala nevinného člověka do vězení. Lež byla převedena nejdříve do inscenace jednoho nezávislého divadla, poté se z ní stala hra pro větší scény a nakonec z ní vznikl film, po kterém následovaly další filmy a další knihy. V době svých pětačtyřicátých narozenin měla Meredith Graffamová kariéru, o jaké se jen tak někomu nesnilo.

A přestože mě Graffamová vážně fascinuje, není jediným důvodem, proč jsem tady. Jsem tady, protože i já mám příběh, který chci vyprávět. Příběh o životech, které se promění v jediném okamžiku. Tak, jako se změnil ten můj, když můj táta narazil s autem do stromu a zabil svého jediného spolucestujícího – mou mámu. Bylo jí dvacet osm let.

Jak říká Viktor Frankenstein: Nic nepůsobí lidské mysli takovou bolest jako velká a náhlá změna.

Něco zaškrábe na okno, až se leknu. S babičkou žijeme ve starém domě, a tak znám jejich vrzání a skřípání. Vždycky existuje rozumné vysvětlení – staré trubky, větve stromů, které potřebují ostříhat, změny teploty, které způsobují stahování dřeva v podlahách a zárubních, postupné sesedání základů budovy během let. Babička říkává, že domy mají své bolístky a trápení jako my. Moss tu na těchhle útesech stojí a sbírá své vlastní bolístky a trápení přes sto let.

Nakloním se k oknu, oči se přizpůsobují noční tmě. Nejsou tu závěsy, protože jsem výš než všichni ostatní, příliš vysoko, než aby sem někdo dohlédl. Kdybych chtěla, mohla bych vystoupit přímo mezi stromy.

Stáli jste někdy na okraji střechy nebo mostu – někde vysoko – a mysleli na to, že skočíte? Nemluvím o sebevražedných tendencích. Mluvím o prapůvodním instinktu, reakci co kdyby. Jako Co kdybych se do té propasti vrhla? A čím víc o tom přemítáte, tím větší máte obavy, že to opravdu uděláte.

Má to i název. L’appel du vide. Pokušení prázdna. Doopravdy skočit nechcete, ale impulz skočit ve vás přetrvává. Vědci dospěli k závěru, že pokušení prázdna pramení z hluboké touhy po životě. Je to připomenutí. Mohla bych nabourat autem do svodidel. Mohla bych skočit do kolejiště. Mohla bych se vrhnout dolů z útesu. Představuju si svoje tělo rozbité na úpatí skalisek, než si ho vezme moře.

Odvrátím se a zachytím odraz svého obličeje ve starém zrcadle nad krbovou římsou. Sklo je zvlněné a flekaté, jako bych na sebe koukala skrz oblak zvířeného prachu. Vypadám tak prázdná, jak se cítím?

Usměju se. Bez zubů. Zuby neukazuju. Ale snažím se dost na to, aby lidé poznali, že jde o úsměv. Koutky úst pozvednuté. Jako kočka, říkává babička. Úsměv, který se nepromítne do očí ani je nerozzáří. Jako by moje ústa a oči vůbec nebyly propojené. Jako by patřily dvěma odděleným bytostem.

Arlo

středa 7. ledna

Od Bostonu jsem nepřetržitě mluvil na svého řidiče Uberu Barryho. Probrali jsme všechno od Jacka Kerouaca přes moje oblíbené mytické tvory až po podivné mořské živočichy, které vyplavilo moře na naše pláže minulé léto.

„Jen si to představte, Barry. Tyhlety modrý medúzky, kam jen oko dohlídne. Velella velella, tak se jim říká latinsky, neboli parusky komůrkaté. Jsou to takový malý frisbíčka s průhlednou plachtou navrch.“

Barryho to zjevně nedojalo.

„Většinu života strávěj surfováním po Pacifiku. Jenže ta fakt suprová věc je, že každý ten námořníček je vlastně kolonií zvířat, který spolupracujou. Jednoho maj pro krmení, dalšího pro reprodukci, jinýho zase na obranu. Samostatně ale nedokážou přežít, vzájemně na sobě závisej –“

„Škola začíná tenhle rok nějak dřív?“ zeptá se Barry a dívá se na mě do zpětného zrcátka, jako bych měl snad něco za lubem.

Nenamáhám se s vysvětlováním Lednového pobytu ani toho, že tohle není tak úplně moje volba. Protože pravdou je, že na tom závisí moje akademická budoucnost. To se totiž stane, když přijdete o prvních pět týdnů maturitního ročníku kvůli zdrcujícímu žalu. Nemáte pak dost známek, abyste mohli odmaturovat, a vaši rodiče a bratr se rozhodnou, že jediným řešením je poslat vás přes celou zemi na vaši starou alma mater. Díkybohu pro mě jsem natolik schopnej hajzlík, abych si zajistil místo na nejžádanějším kurzu celý tý pitomý přípravný školy.

Místo toho všeho řeknu: „Nedokážou mě přinutit, abych se držel zpátky, Barry. Jsem prostě kluk, co pro školu přímo žije.“

Barry zastaví na příjezdové cestě a Moss se tyčí nad námi Okna jsou osvětlená a vypadá to tu skoro vlídně. Barry mi řekne, ať se vypakuju, zjevně s radostí, že se mě konečně zbaví. Popadnu kšiltovku a dám si ji na hlavu, ačkoliv moje vlasy se jakémukoliv pokusu o umravnění vzpouzejí. Je to vintage baseballová kšiltovka Lakers, kterou od léta nosím neustále. Vysoukám se z auta a stojím venku, zatímco Barry mizí v prachu. Ježíši, tady je ale stromů.

Posledních pár týdnů jsem si svůj návrat na Brighton & Hove plánoval. Svůj návrat na scénu, dalo by se říct. Ale teď když jsem tady, zaplavuje mě jen osamělost. To je výsledek toho, že jsem vojenský spratek, a mám tudíž rodiče skoro pořád někde za oceánem. A toho, že mám nechutně dokonalého staršího bratra, který představuje všechno, čeho já nikdy nedosáhnu.

Ale je to také výsledek uplynulého roku. Loňského léta. Tebe, Jonahu. Mého nejlepšího kamaráda. Kterého jsem viděl umírat.

ještě se mi nechce jít dovnitř, oddaluju ten okamžik a ještě chvíli v té své osamělosti setrvám. Stojím na útesech, kde se můžu zhluboka nadechnout a očima lokat velkolepý a mocný Atlantik, druhý největší oceán světa. Na obzoru se nerozprostírá nic než neproniknutelná černá tma. Narušuje ji jen jediný výčnělek skály pár metrů od břehu a osamělý paprsek světla z majáku, prohledávající noc. Zřejmě panuje odliv, ale vlny stále spěchají k pobřeží a ve tmě se nedá odhadnout, jestli je dole vůbec nějaká pláž.

Prohrabu se batohem, až najdu joint, nosím ho s sebou už měsíce. Není to přímo marihuana. Tráva, to jo. Tráva k hulení, ne. Je to jen pár stébel trávy, nějaké pampelišky a hlína, smotané dohromady. Udělali jsme to s Jonahem jeden večer, kdy jsme se strašně nudili.

Ruka se mi třese, jak šátrám po zapalovači. Hvězdy nade mnou jasně září. Jako vždycky hledám Hadonoše, svého nejoblíbenějšího nebeského parťáka.

Koukni se nahoru, slyším tě říkat.

Tvůj hlas je tak skutečný, že se na okamžik přenesu zpátky do horkého červencového dne, do jeskyně u moře. Vždycky jsi takové věci říkal. Koukni se nahoru. Rozhlídni se. Buď tady a teď. A tak když jsi to řekl tehdy v té mořské jeskyni – Koukni se nahoru –, dvakrát jsem se nerozmýšlel. Viděl jsem tvoji hlavu, jak se pohupuje na hladině moře. Smáli jsme se a já měl v tu chvíli pocit, jako bys byl vždycky se mnou, celý můj život. A potom… A potom. Právě to a potom bude už navždycky zanořené v mojí hrudi jako kulka, kterou nejde vytáhnout.

Koukni se nahoru.

Zapálím joint a dlouze a zhluboka vdechnu – a začnu kašlat. Kašlu a kašlu a kašlu, skoro se dávím a odněkud se ozývají znepokojivé skřehotavé zvuky a ty zvuky vydávám já. To já takhle skřípavě hekám.

Ohlédnu se na Moss a v jednom z oken spatřím stín. Sleduje někdo, jak si tu vykašlávám plíce jako úplný blbec? Je to ona, jediná a jedinečná Meredith Graffamová? Zlomím se v pase, jak mě popadne další záchvat kašle. Když se narovnám, stín je pryč.

Tahle pitomá akademie nebyla nikdy moc přívětivé místo. Nečekal jsem žádné pompézní přivítání, to ani omylem. Smutnou pravdou totiž je, že nemám kam jinam jít. Těžko můžu jet za rodiči do Kuvajtu. Těžko můžu bydlet s Aaronem, jeho přítelem a jejich psem ve stísněné garsonce v Tribece. Jediné, co mám, je těchhle šestnáct dnů tady v Mossu a tenhle poslední půlrok školy. Potom, potom už nemám nic.

Effy

čtvrtek 8. ledna

Cítím to dřív, než to slyším – hluboké údery zvonu. Vibrace mi rozechvívají kosti, jak zvon duní a duní. Přinutím se vylézt z postele a vyhřátými chodidly došlápnu na studenou podlahu. V pokoji táhne a sklo v oknech rachtá pod poryvy větru a silou oceánu.

Na nádvoří stojí žena. Okamžitě ji poznám. Meredith Graffamová.

Během pár minut se obléknu, ale Ness už je pryč. Jak se řítím z pokoje do vstupní haly, narazím do někoho jiného a rozplácnu se na zemi.

„Sakra,“ řekne.

Napřáhne ke mně ruku. Ta ruka patří k paži, která patří k tělu oblečenému do džínů a trička s Bigfootem a nápisem Leave No Trace. Hlas má hlubší a sametovější, než když mu bylo patnáct. Je pořád hubený, ale už víc muž než kluk. Pod baseballovou čapkou má větrem rozcuchané, tmavé neupravené vlasy. Oči, které jako by se smály nějakému soukromému vtípku, co připadá humorný jen jemu. Široká ústa, která by někdo mohl nazvat smyslnými, kdyby pořád něco nemlel. Pohledný – dle objektivních měřítek. Pokud jste ho teda neznali. A já ho znám.

Arlo.

Arlo, který odešel na konci druhého ročníku bez jediného slova, jako by se – stejně jako my všichni ostatní – měl na podzim zase vrátit. Arlo, který nikdy nikomu nepověděl, kam zmizel nebo proč.

Zírám teď na něj a on shlíží na mě a po mučivě dlouhý okamžik vypadáme jako přimražení.

„Hej,“ promluví nakonec, „Elsie, že jo?“

Elsie.

Najednou slyším jen zuřivé bušení svého srdce. Vyškrábu se na nohy, aniž bych jeho ruce věnovala pozornost. On ji stáhne k sobě. A ten nepatrný pohyb odmítnuté ruky, která mu teď visí u boku, mě naplní jakýmsi pocitem vítězství. Nebo alespoň dojmem, že jsem si získala zpět krapet důstojnosti.

„Jsem zpátky,“ pronese a rozhodí pažemi.

„Hm,“ odtuším.

A potom, protože mám chuť mu toho tolik říct, ale nic z toho není pěkné, se radši otočím a jdu pryč.

o pár minut později se všichni shromáždíme nahoře na útesu. Vzduch voní solí a lehce i tlejícím mokrým listím. Vítr si hraje s našimi vlasy a štípe nás do tváří.

V denním světle teď vidím rozeklanou skálu a sestup dolů. Žádný písek, žádná pláž, jen obří skaliska svažující se dolů, dolů jako schodiště, mizející v moři. Mezi útesy se šklebí úzká štěrbina, ne víc než tři metry široká, jako otevřená rána v krajině.

Vedle mě se zjeví Drea. Rudé vlasy jí na bundě jasně září. „Strž ztracených,“ pronese vesele, „tak se to jmenuje. Skoro dvacet metrů přímo do oceánu. Vždycky koukej, kam šlapeš, zejména v noci.“

Očima najdu Arla. Když zahlédne, že se na něj dívám, zakloní zlehka hlavu a mrkne na mě. Já si představím, jak ho postrčím do propasti.

Podělanej Arlo Ellis-Noon.

Když jsme se viděli naposledy, byli jsme ve druháku. A byli jsme nazí. Ráda bych zapomněla na jeho ústa. Jeho měkké, ale elektrizující rty. To, jak se ke mně naklonil a já se naklonila k němu a jak jsme se k sobě přimkli, dokud jsme se nepropadali zemí pod námi, přes vnější kruh vlhké studené hlíny až k ohnivému jádru v samotném středu Země. Tolik možností a všechna možná a co by mohlo být.

„Měla bych vás varovat,“ zahřímá nějaký hlas a vrátí mě do přítomnosti, „že čas, který tady strávíte, bude nekonvenční takovými způsoby, které nejspíš nečekáte.“

Meredith Graffamová stojí mezi námi a oceánem a vypadá jako velká a mocná čarodějka. Jestli cítí chlad, nedává to najevo. Tmavé vlasy má dlouhé, jako mívala na prvních fotografiích coby spisovatelka. Vlní se kolem ní jako dým. Pod nimi vyhlíží obličej, celý bezbarvý kromě oblouků obočí, ohromných očí a růžových lesklých úst. Téměř žádný make-up, čistá a zářivá pleť, jako by si myla obličej v ledové horské bystřině.

„Jsem přesvědčená, že psát se nedá naučit,“ oznámí, „člověk zkrátka psát musí. Tak jedině se to dá naučit. Jako vypravěči potřebujeme být schopni odkrývat. A musíme začít od sebe. Vydat se tam, kam nikdo jiný nevyrazil, dokonce ani my sami ne. Zažijte nepohodlí, bojte se. A právě tehdy budete psát. Nevyhrála jsem dva Oscary a Tonyho, protože jsem se choulila v bezpečí. Jako studenti na této škole očekáváte, že vám svět naservíruje vše na stříbrném podnose a vy budete za hvězdy. Ale tady, se mnou, pro to budete muset bojovat. Pokud chcete být vypravěči příběhů, ať už v jakékoliv formě a na jakémkoliv místě, musíte být ochotni pro svůj příběh udělat cokoliv, bez ohledu na to, jak nepříjemné to bude. Bez ohledu na to, jak vysoká bude jeho cena.“

Naživo je Meredith opravdu působivou bytostí. Vzduch okolo ní jako by elektrizoval. Její hlas přímo žhne, vyjadřuje se jasně a ohnivě.

„Kolik z vás nemohlo mluvit do toho, že bude chodit na Brighton & Hove? Kolik z vás nemohlo mluvit do toho, jak bude žít svůj život? Kolik z vás by raději bylo někde jinde, kdyby to šlo?“

Isaac zvedne ruku a jeden po druhém ho následují ostatní. Sama nevím, jestli mám ruku zvednout, nebo ne, a tak to neudělám. Chci se vydělit. Zjevně to funguje, protože Mereditin pohled se zastaví na mně.

„Síla volby,“ pokračuje směrem ke mně, „výzvou je žít mimo zajeté koleje. Žít a poté tvořit.“

Peter si hlasitě odkašle a přitáhne tak její pozornost zpět k celé skupině.

K nám všem Meredith řekne: „Můžu z vás udělat skutečné vypravěče. Můžu vám pomoct, abyste se odlišili od tisíců dalších spisovatelů a tvůrců, kteří se snaží prorazit ve svém oboru. Musíte mi ale důvěřovat. Nebude to fungovat, pokud nebudete. Měli byste mít na paměti, že vše je součástí výuky, dokonce i když nebudu přítomna. A také že jste neustále hodnoceni. V každém cvičení bude vždy pouze jeden vítěz. A slibuji, že v tom mém šílenství se skrývá záměr. Effy.“ Usměje se a mně přijde, jako by si samo slunce vybralo, že bude zářit jen na mě. „Podržte mi to.“

Podá mi svůj mobil. Zadívám se na jeho obal – je oslnivě žlutý, plakát k jednomu z jejích posledních filmů Whittier. Meredith si pak svlékne kabát a nechá ho sklouznout na zem.

„Metaforicky řečeno, musíte skočit do neznámých vod. Až opustíte Moss, můžete si zvolit, že zůstanete uvnitř, v teple a suchu. Můžete si zvolit bezpečí – nebo ne. Joan Didionová řekla: ‚Musíte si vybrat místa, z nichž nebudete chtít odejít.‘ Ať je toto místo jedním z nich.“

A potom se Strží ztracených po levé ruce začne ladně scházet po schodech vytvořených přírodou v obřích skalních blocích. Dojde ke skalní římse asi tak šest metrů nad hladinou. A vykročí do prázdna. Do oceánu. Nás osm se společně prudce nadechne.

Rychle sestoupíme k římse, kde ještě před chvílí Meredith stála, a do obličejů nám stříká vodní tříšť. Odtud už je jen strmý sráz dolů do moře. Srdce mi v hrudi divoce buší. Nalevo od nás je strž. Napravo pokračují obří schody dolů k vodě, kde skála nakonec mizí v oceánu. Ness do mě omylem strčí a já se chytím Arla, abych nepřepadla přes okraj.

Podívá se na mě. Já na něj. Ihned ho zase pustím a odtáhnu se.

Najednou se těsně pod hladinou mezi vlnami objeví něco černého. Opustíme své stanoviště a sestoupíme níž, zatímco Meredith Graffamová se vynořuje z vody jako Afrodita, vlasy i oblečení přilepené ke kůži. Vytáhne se z vody a postaví se.

„Teď vy,“ oznámí nám, když dojdeme k ní, „všichni. Už žádné schovávání v bezpečí. To vás nikam nedostane.“

Zíráme na ni a na oceán, na ni a na oceán, jako bychom nerozuměli.

„Za patnáct dní si jednoho z vás vyberu, abych produkovala, zfilmovala nebo vydala jeho práci. Ne osm. Jednoho z vás. Mám moc to uskutečnit. Film. Televizní seriál. Nakladatelskou smlouvu na knihu. Divadelní hru. Ať už půjde o cokoliv, jen si to představte. Jedna z vašich největších tužeb se stane skutečností. Jen takhle.“ Luskne prsty. „Můžu vás ale taky okamžitě poslat domů. Není důvod plýtvat mým časem.“

S Ness si vyměníme pohledy. Přes svoje drkotající zuby slyším i ty její.

„Ten, kdo bude stále na skále, až napočítám do deseti, opustí Moss ještě dnes. Jedna… dva…“ Graffamová má ve tváři polovičatý úsměv. Oči se jí třpytí.

Protože jsem se já, Effy Greenová, rozhodla vyčlenit, protože chci vyhrát a protože nemám co ztratit, podám Meredith Graffamové zpět její telefon, svléknu si kabát, dojdu na kraj skaliska a skočím.

Srdce mi skoro praskne šokem z ledového chladu. Všechno se zastaví – dech, srdeční tep, pulz. Čas se zbrzdí, svět se pohybuje jako ve zpomaleném záběru. Cítím se těžká. Cítím se lehká. Oči se mi zavírají před mrazivou vodou. Tělo jako zavěšené v prázdnu.

Vzpomínka. Zima v Maine. Já a babička jsme na pláži. Já se vyhýbám vlnám, jakmile je příliv přinese, zatímco babička jimi bosky prochází.

„Ne abys chytila zápal plic,“ řeknu, protože nechci, aby mě babička taky opustila.

A její odpověď: „To nemám v plánu.“

Byla celá v bílém a kolem krku měla šál, který jí vzal vítr. Natáhla jsem se po něm a málem jsem po hlavě spadla do vody, ale ona mě právě včas zachytila a řekla: „Nech to být, je to jenom šál.“ Dívala jsem se, jak šál pomalu odplouvá, a představovala jsem si dívku mého věku na břehu nějaké vzdálené země – v Irsku, Walesu.

Teď se prudce vynořím nad hladinu, do větru a modra nade mnou, a v chladu lapám po vzduchu v zoufalé snaze naplnit si plíce kyslíkem. Když vzhlédnu, spatřím Isaaca, jak se dokonalou šipkou vrhá do moře. Jakmile se dostane zase nad hladinu, prská nadávky, což mě rozesměje tak, až se bojím, že mi popraská kůže. Pleskne rukou do vody, aby mě pocákal, a já mu to oplatím.

Leela udělá kufr a Peter hned po ní, a jakmile se dotkne vody, začne ječet. Joey vykřikne a pak skočí, na vteřinku lehounká jako pírko, než s plesknutím dopadne na hladinu.

„Skákej,“ volám na Ness přes drkotající zuby. Cáknu vodou jejím směrem a ona uskočí dozadu.

Ostatní se ke mně přidají a skandují: „Skákej, skákej…“

„Ehm.“ Ness se ohlédne po Graffamové, pak se podívá na vodu, na mě a zase na Graffamovou.

„Šest…“

Ness si odloží brýle na zem a potom se po skalisku rozběhne směrem ke mně, rozpřáhne ruce a vrhne se do vzduchu. V poslední chvíli se pažemi obejme a tvrdě narazí na hladinu. O pár vteřin později se objeví nad vodou s vlasy zkroucenými kolem obličeje. Obejmu ji, a tak se houpeme na hladině jako bójky, vlny nás chytají a táhnou dál, až ztratíme rovnováhu. Je tu sice mělko, ale proud je silný a neustále se nás snaží strhnout. Představuju si, jak odtáhl Mosse Hovea na moře. Jak vyděšený musel být, když si uvědomil, že už nemá sílu dál bojovat.

„Sedm…“

Ramon se přišourá blíž. Čekám, že se otočí a zdrhne. Místo toho si ale sedne na kraj skaliska, kde si zuje boty, sundá si ponožky, vyhrne si nohavice džínů a za ustavičného nadávání ponoří do vody nohy, nejdřív levou, potom pravou. Šlapeme vodu a čekáme, až se potopí celý, ale on tam jen dál sedí.

„Jen bych rád podotkl,“ řekne k Meredith, „že nechápu, v čem má tohle ‚cvičení‘ souviset s vyprávěním.“ Při slově cvičení udělá ve vzduchu uvozovky. „Nebo s kreativitou. To, že nechci během školního vyučování chytit zápal plic, je jen starý dobrý selský rozum.“

Graffamová počítá: „Osm… devět…“

Zatímco se s Ness drápeme zpátky na skálu, nenápadně kouknu po Arlovi. Stojí tam s rukama v kapsách kabátu a hlavou zabořenou do jeho límce.

V okamžiku, kdy Graffamová pronese „Deset“, Isaac chytí Arla za paži, strhne ho do vody a ponoří ho pod hladinu, jako by ho křtil. Voda se kolem něj prudce rozčeří a já se dívám, jak se nad ním najednou zavře. Už se nevracej, proletí mi hlavou. Zůstaň tam dole, abych už na tebe vůbec nikdy nemusela znova myslet.

Arlo zmizí, pohlcený přílivem. Vlny se jen dál valí. Teď počítám do deseti já. Neobjeví se, ani když se dostanu k patnácti.

Isaac zakřičí: „Noone!“ Podívá se na Graffamovou, na mě a potom se vrhne pod hladinu. Stejně rychle, jako jsem si předtím přála Arlovu okamžitou smrt, se teď modlím: Ne že mě zase ghostneš, hajzle. Takhle ne.

Z hloubky se vynořuje tělo, je to Isaac. A pak hladinu prorazí Arlova hlava. Snaží se postavit mezi spěchajícími vlnami. Obrátí se prudce k Isaacovi a drsně do něj strčí, až Isaac zajede pod vodu. Potom se Arlo začne točit na místě a šátrá ve vodě, jako by něco hledal. Skloní se a vytáhne kšiltovku.

Nečeká, jestli se Isaac vynoří, neujistí se, že je v pořádku. V obličeji se mu zračí vztek, který je vidět i v jeho pohybech, když vylézá z vody a poté stoupá nahoru až na vrchol útesu.

Arlo

čtvrtek 8. ledna

Uvnitř je teplo, slyšet je jen bušení mého srdce. Tady není žádný vítr, zima ani oceán, co se mi zavírá nad hlavou, plní mi plíce a snaží se mě udržet pod hladinou. Vyždímám kšiltovku a na zemi se vytvoří kaluž vody. Oknem sleduju Graffamovou a ostatní.

Jakmile jsem ji uviděl, všechno se mi to vrátilo. Effy Greenová. Její vzdorovitá, tak trochu zvláštní krása. Její geniální, neustále pracující mozek. Ten nesmírný oceán citů skrývajících se za nečitelnýma zelenýma očima. Tmavé vlnité vlasy a poprašek pih rozesetých jako hvězdičky na nose a tvářích.

Samozřejmě že si ji pamatuju. Pamatuju si každičký zatracený okamžik. Nevím, proč jsem se tvářil, jako že ne. Možná protože jsem debil. Nebo možná proto, že jsem si myslel, že by to díky tomu mohlo být nějak snazší.

Effy byla moje první. A já její. A potom jsem zmizel.

Všichni teď míří k domu a jdou za Graffamovou jako housata. Isaac vrazí do dveří, vyšší, širší a pohlednější, než byl před dvěma lety, ale pořád nejsebevědomější na světě, dokonce i když je promočený až na kost.

„Vždycky jsi byl kokot, Noone,“ řekne mi.

Nápodobně, kámo, pomyslím si.

Naštěstí se objeví i ostatní. Graffamová, pak Ness, Peter, Ramon, Leela, Joey. A potom Effy. Zadívám se ke stropu, abych se nesetkal s jejím pohledem.

Všichni si věší kabáty, zouvají si boty, šátky a čepice letí do košíku. Jakmile je vše na svém místě, Graffamová nás vede do Osmibokého sálu, který má skutečně osm stěn. Ty jsou černé, ale všechno ostatní je rudé – koberce, umělecká díla, výzdoba. V krbu plápolá oheň. V jednom rohu visí starobylá ptačí klec, v níž sedí na bidýlku obří vycpaná vrána – jakože skutečná mrtvá vycpaná vrána. Přímo uprostřed místnosti stojí osmiboký stůl a kolem něj devět židlí.

Drea přinese tác s horkým čajem a já si hřeju ruce o hrnek. Effy sedí co nejdál ode mě to jen jde a k hrudníku si tiskne omšelou starou knihu, jako by to byl záchranný vor, který by ji mohl odnést někam pryč ode mě. Přečtu si název – Frankenstein –, ale vzápětí si Effy všimne, že se dívám, a tak hodí knihu se zaduněním na stůl.

Graffamová řekne: „Než začneme, chci se omluvit.“ Otočí se ke mně. „To…“ mávne rukou k oknu směrem k oceánu, „to bylo ode mě lehkovážné, mrzí mě to.“

Ostatní po sobě pokukují a snaží se přijít na to, jak a proč se něco takového událo – jedinečná Meredith Graffamová se omlouvá Arlovi Ellisovi-Noonovi.

„Nic se neděje,“ pronesu staženým hlasem. Zírám na ptáka a ten mi pohled vrací svýma mrtvýma korálkovýma očima.

Isaac si něco mumlá pro sebe a potom se rozhostí ticho přerušované jen praskáním a lupáním dřeva v ohni.

Graffamová rozevře ruce, jako by v nich něco držela – vzduch, místnost, nás. „Chci, aby každý z nás vyprávěl osobní příběh,“ promluví. „Psaní může být osamělé. Může však také být o spolupráci. O učení se naslouchat a respektovat pohled někoho jiného.“

Její hlas zní uvnitř jinak než venku. Změnila ho, aby odpovídal atmosféře.

„A je to o upřímnosti. O odhalení osobních věcí, které byste si radši nechali pro sebe. Kreativní tvorba je ta nejintimnější záležitost, jakou jsem kdy zažila. Může být intimnější než sex. Nicméně si zároveň myslím, že je dobré být i trochu soutěživý.“ Její výraz se promění. Oči se jí rozzáří. „Dodá vám to šmrnc. Donutí vás to neusnout na vavřínech. V zákulisí vždycky čeká někdo, kdo chce vaše místo. Lidé v tomto pokoji jsou lidé, s kterými soupeříte. Nikdy nezapomínejte, že oni chtějí to, co chcete vy, a že vyhrát může pouze jediný z vás.“

„Takže kdo teda vyhrál to cvičení?“ ozve se Isaac. „Tam venku?“ Stejně jako Graffamová mávne k oknu a k útesům za ním, v obličeji má výraz plný očekávání.

„Effy,“ odpoví jen.

Isaacův úsměv pohasne. Všechny pohledy, včetně mého, se stočí k Effy.

„Bylo nebylo,“ Mereditin hlas je náhle zastřený, „kdysi dávno žila dívka, která chtěla vyprávět příběhy. Nikdo však nevěřil, že má co říct.“

Nejdřív mě napadne, že mluví o Effy, ale pak si uvědomím, že tohle je její osobní příběh. Dívá se do dlaní, ale pak vzhlédne a výraz v její tváři je neskutečně… obnažený.

„Znáte ten pocit, když jste v obřím davu neznámých lidí, když jste úplně sami a nikdo z těch, kdo procházejí kolem vás, si vás ani nepovšimne? Tak vypadá lhostejnost a podceňování. A protože té dívce nikdo nedůvěřoval, neměla ta dívka, která chtěla vyprávět příběhy, jinou možnost, než aby si věřila sama. Zbohatla, stala se slavnou a úspěšnou. Dosáhla všeho, o čem snila. Dokonce ještě víc. Co všechno kvůli tomu udělala. Jakou měla výdrž. Nic z toho však lidé, kteří ji dříve zavrhli, neocenili. Každý večer, když dívka pokládá hlavu na polštář, myslí na ně. A přestože to tolik bolí, přestože jí ta bolest – to ostré bodnutí přímo tady,“ poklepe si místo těsně pod srdcem, „někdy bere dech, tak ta dívka stále touží po jejich uznání.“

Vzhlédne a my mlčíme, její slova v nás pomalu doznívají. Sedíme tak asi dvacet vteřin, možná déle, než si Ness odkašle. Ten drobný zvuk v tuhle chvíli, v tomhle tichém pokoji, zní jako výbuch. Nejsem jediný, kdo sebou škubne. Ozve se nervózní smích, který rozpustí napětí.

A potom nám Ness vypráví o svých rodičích, kteří ji adoptovali poté, co přišli o své biologické dítě. O rodičích, kteří Ness milují a podporují ji ve všem, co dělá. Kteří ale nikdy nemohou vymazat skutečnost, že je s nimi proto, že jiné dítě zemřelo. A kvůli tomu má Ness pocit, že se musí snažit, aby byla pořád víc, aby byla dokonalá, dostatečná, aby byla někým, kým není.

Potom Peter, který po zdlouhavém řečnění prošpikovaném známými jmény řekl: Moji rodiče chtěli holku.

Potom Effy.

Poprvé v životě úplně znehybním. Effy mi nikdy nic takového nevyprávěla. Ne že bychom toho v druháku moc namluvili, ale myslel bych si, že se něco takového k člověku ve škole donese.