Přeložila Petra Diestlerová

THE FRAUD

Copyright © Zadie Smith 2023

Translation © Petra Diestlerová, 2026

ISBN 978-80-207-2319-2

Pro Darryla a Devorah

Svazek první

Viděl jsem, jak bylo toto velké město Londýn rozvráceno a opětovně vystavěno – lze-li to tak vůbec nazvat. Viděl jsem, jak se rozrůstalo stále více, až dosáhlo svých současných rozměrů. Stěží mi uvěříte, když vám povím, že si tato naše Doupata – tuto odpudivou tuláckou čtvrť – pamatuji jako širá venkovská pole lemovaná živými ploty a stromy. A jaké to bylo přerozkošné místo.

William Harrison Ainsworth

1

Velikánská díra

Na prahu stál špinavý kluk. Špína by se z něj snad dala nějak vydrbat, ale ne ta hromada zrzavých pih. Nemohlo mu být víc než čtrnáct, měl hubené kloubnaté nožky jako loutka, pořád se nakláněl dopředu a do haly se z něj sypaly saze. A přece žena, která otevřela dveře – bylo snadné ji pobavit, měla cit pro krásu –, zjistila, že nad ním nedokáže ohrnout nos.

„Ty jsi od Tobinových?“

„Jo, pani. Kulivá tomu stropu. Propadnul se, že jo?“

„Ale žádali jsme o dva muže!“

„Šici sou v Londýně, pani. Dělaj dlažbu. V Londýně je potřeba děsně moc dlaždiček, madam…“

Samozřejmě poznal, že je stará, ale nechovala se ani nemluvila jako stará žena. Vysoké poprsí, hezká, ve tváři jen pár vrásek, černé vlasy. Nad bradou půlměsíčková čára, která se stáčela dolů. Takové nejednoznačnosti přesahovaly chlapcovo chápání. Uchýlil se k papíru, který držel v ruce, a pomaličku přeslabikoval: „Vily svatého Jakuba číslo jedna, ulice Svatého Jakuba, Tunbridge Wells. Méno Ta-či-to-vá, že jo?“

Z domu se ozvalo dunivé Pcha! Žena ani nemrkla. Chlapci připadala zároveň prohnaná a tvrdá, jako většina Skotů.

„Všechny výslovnosti jména mého nebožtíka manžela jsou směšné. Já se přikláním k francouzské verzi.“

Nyní se za ní v hale vynořil vousatý, důkladně vypolstrovaný muž s prošedivělými licousy. V županu a trepkách a s novinami v ruce rázoval k prosvětlené zimní zahradě. V patách mu běželi dva King Charles španělé a zběsile štěkali. Přes rameno prohodil – „Sestřenko, vidím, že jsi dnes ráno znuděná a nebezpečná!“ – a byl pryč.

Žena se s obnovenou rozhodností obrátila k návštěvníkovi. „Toto je dům pana Ainsworthe. Já jsem jeho hospodyně, paní Eliza Touchetová. Ve druhém patře máme velikou díru – kráter. Je ohrožena strukturní celistvost celého podlaží. Ale je to práce nejméně pro dva muže, jak jsem vysvětlila v zaslané zprávě.“

Chlapec tupě zamžikal. Vážně to mohlo způsobit množství knih?

„Nesejde na tom, co to způsobilo. Hošíčku, nebyl jsi poslední dobou v komíně?“

Návštěvníka oslovení „hošíčku“ urazilo. Pan Tobin vedl řádnou, uznávanou firmu: a když už je o tom řeč, on osobně jednou pracoval na dřevěném obložení v Knightsbridgi. „Řikali, že to spěchá a máme dorazit bez prodlení. A lidi vobvykle mívaj vchod pro dodavatele.“

Pěkná drzost, ale paní Touchetovou pobavila. Pomyslela na šťastnější dny ve velkolepém starém Kensal Rise. Pak přišel menší, okouzlující Brighton. A potom toto současné bydliště, kde žádné okno úplně nesedělo v rámu. Pomyslela na úpadek a na fakt, že je k němu připoutána. Přestala se usmívat.

„Když člověk vstupuje do spořádaného obydlí,“ podotkla a zvedla si sukně z prahu, aby je ochránila před špínou, která tam napadala, „je moudré připravit se na všechny možnosti.“

Chlapec smekl čapku. Byl horký zářijový den, těžko se v něm přemýšlelo. Hanba, že o takovém dnu musí vůbec hnout prstem! Jenže mrchy jako tahle jsou člověku sesílány, aby ho zkoušely, a září znamenalo práci, jenom práci.

„Pudu dovnitř, nebo nepudu?“ zamumlal si do čepice.

2

Pozdní Ainsworthovo dílo

Rázně přešla po černobílých kosočtvercích v hale a schody brala po dvou, aniž se dotkla zábradlí.

„Jméno?“

„Joseph, madam.“

„Je to tady úzké – pozor na obrazy.“

Odpočívadlo lemovaly knihy jako druhá zeď. Zmíněné obrazy zachycovaly Benátky, místo, v něž mu bylo vždycky zatěžko uvěřit, ale když člověk u lidí doma vídal tyhle zaprášené staré rytiny, musel uznat, že nejspíš existuje. Docela litoval italské kluky. Copak můžete vydláždit práh, když vám na něj šplouchá voda? A jak máte natáhnout rozvody, když barák nemá sklep, kam byste svedli trubky?

Dorazili k té katastrofě v knihovně. Pejsci – byť vypadali hloupě – se rozběhli přímo k okrajům díry, ale těsně před ní zabrzdili. Joseph se pokusil postavit tak, jak by se k tomu postavil sám pan Tobin, nohy rozkročené, ruce založené na hrudi, a smutně pokyvoval hlavou při pohledu na tu díru, jako člověk, který se dívá na padlou ženu nebo otevřenou stoku.

„Tolik knih. Na co je všecky potřebuje?“

„Pan Ainsworth je spisovatel.“

„Cože – takže je všecky napsal?“

„Překvapivě mnoho z nich ano.“

Chlapec popošel blíž a nakoukl do kráteru, jako by hleděl do nitra sopky. Žena se k němu připojila. Police byly původně plné dějepisných svazků, srovnaných ve třech řadách: králové, královny, oděvy, jídla, hrady, mory a války dnů dávno minulých. Avšak poslední stéblo představovala bitva u Cullodenu. Všechno, co se týkalo Hezkého prince Karlíka, se nyní nacházelo v přízemním salonu, pokryté omítkou či zachycené v objetí perského koberce z knihovny, který se svezl do otvoru v podlaze a vytvořil obrovský visutý útvar připomínající obrácený horkovzdušný balon.

„Teda, jak vidíte, madam, esli to tak smim říct,“ – zvedl jednu zaprášenou knihu a s výrazem žalobce v soudní síni ji obrátil v rukou – „čistě váha literatury, kerou tu máte, no, ta představuje pro dům velikou zátěž, paní Touchetová. Velikou zátěž.“

„Máš naprostou pravdu.“

Vysmívá se mu? Možná nebyla „literatura“ správné slovo. Nebo že by ho špatně vyslovil? Sklesle upustil knihu, klekl si a vytáhl metr, aby díru přeměřil.

Zrovna když se zase zvedal, vběhlo dovnitř malé děcko, sklouzlo po zbytku parket a převrhlo květináč s kapradinou. V patách se mu hnala docela fešná prsatá osoba v zástěře a zachytila dítě dřív, než stihlo propadnout domem dolů. „Claro Rose! Já ti to říkala – sem se nesmí. Omlouvám se, Elizo.“ To bylo určeno sršaté Skotce, a ta odpověděla: „To nevadí, Saro, ale možná je čas, aby si šla Clara zdřímnout…“ Dotyčná malá Clara v reakci na to, že ji služebná tak pevně svírá kolem pasu, vypískla: „Ne, mami, NE!“ – ale zdálo se, že mluví právě na ni. Kluk od Tobina se vzdal vší naděje, že téhle podivné domácnosti porozumí. Díval se, jak služebná chytila dítě za zápěstí, příliš pevně, jako to dělávaly matky z jeho čtvrti. Vzápětí obě zmizely. „To dítě je pozdní Ainsworthovo dílo,“ vysvětlila hospodyně a narovnala kapradinu.

3

Nový duch doby

Dole zůstal vedle nesnězené snídaně odložený výtisk Morning Postu. William zasmušile seděl na židli obrácené k oknu. Na klíně mu spočíval balíček v hnědém papíře. Když klaply dveře, trhl sebou. Neměla ho snad vidět tak sklíčeného?

„Elizo! Princezny! Tady jste. Myslel jsem, že jste mě opustily…“

Fenky mu zadýchaně doběhly k nohám. Nepodíval se na ně ani je nepohladil.

„Bohužel to bude trvat nejméně týden, Williame.“

„Hmmm?“

„Ten strop. Od Tobina poslali jenom jednoho kluka.“

„Aha.“ Když se natáhla pro věci od snídaně, gestem ji zarazil. „Nech to být. Sarah to uklidí.“ Pak vstal a jako by odplul v trepkách pryč, tiše jako přízrak.

Něco bylo špatně. Instinkt ji okamžitě nabádal, aby se podívala do novin. Přečetla první stránku a prolistovala zbytek. Žádný z jeho přátel náhle nezemřel ani nedosáhl znepokojivého úspěchu. Žádné neobvyklé či mimořádně skličující zprávy. Více pracujících mužů by mělo mít volební právo. Zločinci se už nebudou posílat na lodích do kolonií. Ukázalo se, že Uchazeč neumí ani slovo francouzsky, ačkoli skutečný Roger Tichborne tím jazykem hovořil od dětství. Vrátila všechno na tác. Chápala, proč Sarah usoudila, že sklízet po snídani je nyní pod její úroveň. Nenajali však žádnou služku, která by ji nahradila, a tak to zůstalo na paní Touchetové.

Když se obrátila k odchodu, o něco zakopla – ten balíček. Byla to kniha, vybalená jen natolik, aby byl vidět název: Nový duch doby, autor R. H. Horne. Tuhle knihu už velmi dlouho neviděla. Ne však dost dlouho, aby na ni zapomněla. Zvedla ji a kradmo se rozhlédla po místnosti – ani netušila proč. Když ji otevřela, doufala, že se mýlí nebo že jde třeba o nové vydání. Byl to však stále tentýž soubor literárních kritik se stejným odsuzujícím článečkem o jejím nebohém bratranci, téměř na konci.

Před dvaceti lety vydání této knihy pouze temně zakalilo jednu společenskou večeři a mírně pokazilo ráno poté. Tehdy se William nenechal tak snadno zdrtit. Přitáhla strany natrženého hnědého papíru k sobě. Žádná poštovní známka. Ale adresa byla napsaná zřetelně a zásilka byla určena muži, jehož životní dílo bylo v knize shrnuto jako „převážně nudné, až na pasáže, kdy je odpudivé“.

4

Paní domu

Nešťastný rys domu v Tunbridge: všechno tam bylo slyšet, z místnosti do místnosti, shora dolů. Ale William chodil každé dopoledne kolem jedenácté na procházku se psy. Jakmile za ním klaply dveře, paní Touchetová vyrazila polapit Saru. Našla ji, jak klečí se svým dítětem v přízemním salonu, obklopená spadlými knihami s polámanými hřbety. Tři hromádky už byly srovnané, zjevně podle velikosti. Paní Touchetová se otázala, jestli může s něčím pomoct.

„Ne, jde nám to docela dobře, děkuju, Elizo, totiž, chci říct, zvládneme to bez vás… A vy musíte pohnout s obědem, přirozeně.“ I příprava oběda nyní patřila k povinnostem paní Touchetové. „Júúú, Claro! Koukni na tydle. Ty napsal tvůj tatínek! Ainsworth, Ainsworth, Ainsworth, Ainsworth, Ainsworth.“ Aspoň tohle dokázala ta nebožačka přečíst. Tvář se jí rozzářila hrdostí. Eliza si vyčítala tu svou stránku, která se cítila povinována ji opravit:

„Ale tohle jsou časopisy, Saro, ne romány. Měly by jít na tuhle hromádku s Bentleyho rozmanitostmi a Fraserovým zápisníkem… To je Ainsworthova revue – mívala hodně přispěvatelů. Ale William ji založil a několik let byl jejím editorem. To je člověk, který vybírá příspěvky a rediguje je. Teď vlastně rediguje Bentleyho rozmanitosti, ačkoli nevím, jak dlouho ještě –“

„Editor! To je šéf, Claro. Nikdo nejni vejš než editor!“ Když tam tak klečely, vypadaly jako dvě dcery, bok po boku. „Áááách, a koukni, tady ho máme!“ Malá Clara zvedla vydání literárního časopisu Fraserův zápisník z července roku 1834, číslo padesát, a to se pohotově otevřelo na portrétu Williama jako mladého dandyho. „A všecky ty písmenka pod tím! Jen se koukni!“ Matka i dcera se na stránku zadívaly. Nenásledovalo nic a ani se to nedalo čekat. Paní Touchetová s povzdechem popošla blíž a přečetla ten nabubřelý paján oběma nahlas. Sarah soustředěně naslouchala, a jakmile paní Touchetová dočetla, spokojeně spráskla ruce.

„Ha! A todle všecko mu velice polichotilo, přirozeně!“ prohlásila nesmírně blahosklonným tónem, jako by to napsala sama. „Ty seš chytrá holčička, Claro Rose, že jsi takhle našla tatínkův obrázek – a jakej to byl tenkrát pěknej panáček a jaký pěkný věci o něm napsali! To je ale šťastná náhoda, viď?“

Ale paní Touchetová nepochybovala, že něco podobného by se dalo najít v mnohých z časopisů, které ležely před nimi. Nikdo nikdy Williama neobvinil ze zdráhavosti, když měl šanci na sebe upozornit.

„Představ si, že by o tobě lidi napsali tolik slov a ty sama jsi jich napsala tolik, až by se pod jejich vahou propadla podlaha! Ha! Ha! Ha!“

„Saro, můžu se tě na něco zeptat?“

„Samozřejmě,“ – buclaté prstíky složené v klíně, jako sama královna – „jen povězte, co máte na mysli.“

„No, ráno se tu objevil takový balíček –“

„To ano.“

„Netušíš náhodou, kdo ho donesl?“

„Ležel přede dveřma. Zvedla jsem ho a předala mu ho, což by udělal každý, přirozeně.“ Sarah si nevímproč vzala do hlavy, že přidávat na konec věty slovo „přirozeně“ je známkou vybrané mluvy.

„Chtěla bych tě požádat, Saro, abys vždycky nejdřív upozornila mě, když přijde něco poštou – dopisy, knihy nebo balíčky –, než je předáš Williamovi.“

„A on si to takdle přeje?“

Eliza zrudla, spíš hněvem než zahanbením.

Sarah vycítila, že se ocitla ve výhodě: „Páč si neumím představit, že by hospodyně a paní domu měly mít mezi sebou tajemství, co by o nich pán domu samotnej nevěděl,“ – to pronesla se vší vážností a nespisovná koncovka se jí do řeči vedrala jen jednou – „páč mi to nepřijde správný ani přirozený. A jak si vzpomínám, tak když jsme změnili bydliště, tak vy jste sama navrhla, že ten velkej obraz, co je na něm zamlada – že právě vy jste říkala, že ho nemáme znova pověsit, páč by se mu teď už nelíbil, když je von sám starej, to jste řekla – a hned jak sem pak přišel, tak vykřiknul: ‚Kde je můj starý Maclise?‘ – a to mluvil vo tý podobizně, páč ji namaloval chlápek ménem Maclise – a neměl z toho radost, přirozeně, a ukázalo se, že tendle svuj vobraz má v mimořádný oblibě, takže se vohledně pošty budu ptát na jeho vlastní názor, paní Touchetová, přirozeně, esli dovolíte.“

„Přirozeně.“

Cestou ven Eliza prošla pod bujným zrakem toho starého portrétu od Maclise. Bujný pohled, bujné kotlety, bujné kučery – v době vzniku nebylo nic z toho nepřesné. Hezký jako panna, růžolící jako nemluvně. I tohle býval William.

5

Mít rád Williama

Venku v hale se musela posadit na schody a pomalu zhluboka dýchat. V tomto stavu ji nalezl její bratranec. Potil se z nesezonního horka a mluvil sám se sebou o tom, jak mluvil sám se sebou.

„Řekl jsem si: ‚Vybavím si svoje někdejší loviště v Manchesteru; využiju své vzpomínky na staré město a uplatním je na jakobitské povstání. Všechno si to cestou odsud na nádraží načrtnu v hlavě a pak půjdu rovnou k psacímu stolu a pustím se do toho.‘ Ale – nic. Elizo, z nějakého důvodu jsem dneska…“

Eliza ten důvod znala. A také věděla, že mezi nimi není možné vyslovit ho nahlas. Vstala a vydala se za ním do pracovny. Posadil se za stůl, pleskl do suknem potažené desky a zaúpěl.

„Víš, Williame, možná samotný ten námět… O vzdálené minulosti jsi toho napsal spoustu.“

„Ty snad ten námět neschvaluješ?“

Naopak: povstání z roku 1745 představovalo téma srdci paní Touchetové drahé. Její matka byla vášnivá jakobitka – rodinné misky na ovesnou kaši měly zespoda stuartovský znak – a jejího otce vzali jednou v dětství do Edinburghu, aby se podíval, jak Hezký princ Karlík vjíždí do paláce Holyrood. Ale nedokázala předstírat, že Ztracenou věc považuje za vhodný námět pro Williama, jemuž každý drobet historie vystačil velmi, velmi dlouho. Když pohlédla do budoucnosti, viděla samu sebe zcela jasně, jak šest měsíců od této chvíle sedí u psacího stolu a zápolí s hutnými popisy rozličných druhů obydlí, jaká lze najít dejme tomu na Vnějších Hebridách, nebo s vyčerpávajícím výčtem nejrůznějších kiltů, které oblékali Královští lukostřelci –

„Vidím ti to na obličeji. Šklebíš se. Neschvaluješ to.“

„Možná by nějaké současné či osobní téma…“

Bolestný mžik: „Clitheroe neměl úspěch.“

„Jenže to byla kniha o dětství.“

Povzdech: „Jsou v módě.“ To byl citát a paní Touchetová upřímně litovala, že něco takového kdy vyslovila – že to vůbec naznačila. Jak se ukázalo, četba Mervyna Clitheroea se ani vzdáleně nepodobala četbě Jany Eyrové. Když ten román dočetla, zanechal v ní zvláštní pocit, že William nejenže nikdy nebyl dítětem, ale ani nikdy žádné nepotkal.

„Myslím teď spíš na tvůj dospělý život.“

„Elizo, celý svůj dospělý život jsem strávil přesně takto.“ Chopil se pera, ale uprostřed pantomimy je roztržitě odložil. Ten hezký mládenec z třicátých let, s vlasy ulíznutými brilantinou, se proměnil v tohoto štětinatého, laločnatého, sklíčeného starého muže.

„Ale co všechny ty zajímavé večeře!“

Smutně stáhl koutky úst dolů, jako by říkal: Dávno mě na ně přešla chuť.

„Pravda je, Williame, že beletrie stojí na fascinujících postavách, a ty jsi byl fascinujícími postavami obklopený celý život.“

„Hmmm. Tenkrát sis to nemyslela.“

„Vždycky jsem si to myslela! Jenom mě nudilo donekonečna dolévat karafy s portským.“

„Hmmm.“

„Williame, jestli naznačuješ, že patřím k hlupákům, kteří připustí, aby dnešní sláva jistých lidí zkreslila jejich vlastní vzpomínky, můžu ti sdělit, že tebe a všechny tvé chytré přátele jsem odhadla už před drahnou dobou a můj názor se nezměnil.“

Ale už když to říkala, neloajálně pomyslela na Nový duch doby – který v tuto chvíli hořel na hromadě rozlámaných podlahových prken na zahradě. Byli tam všichni, ti duchové někdejší doby, kterým kdysi servírovala nápoje a pečená kuřata. Vyčíslení, popsaní, chválení, kritizovaní, poměření. Oddíl věnovaný Williamovi byl zdaleka nejkratší. Editor dal ve své kapitole o jejím bratranci jasně najevo, že to považuje za laskavost prokázanou člověku, jenž bývá obvykle veřejně šetřen, neboť je tolik oceňován a uznáván v soukromí. Richarda Hornea, autora toho spisku, si pamatovala: patřil k těm chytrým mládencům, které pravidelně krmila a napájela, ještě v dobách, kdy bydleli v Kensal Rise, a jasně si vybavovala, že on, stejně jako všichni ostatní kolem toho jídelního stolu, měl Williama moc rád. Jenže mít rád Williama a číst ho byly dvě velice rozdílné věci. Což Elize připomnělo, že její výrok byl pravdivý – ve velmi úzce vymezeném rámci. Odhadla Williama a jeho přátele už dávno, vždycky věděla, kdo má talent a kdo ne, a dokud se bratranec nezačne vyptávat podrobněji, její diskrétní, ironický, a přece absolutní Bůh nad tím přimhouří oči.

6

Mystérium bolesti

Po celý podzim paní Touchetová bedlivě sledovala došlou poštu. Ale William se o balíčku nikdy nezmínil a nic podobného znovu nedorazilo. Koncem listopadu už na to úplně zapomněla. Měla větší starosti. Dům v Tunbridge byl katastrofa: zahrada byla malá a zastíněná a on od svého psacího stolu slyšel vlaky. Na jaře se budou znovu stěhovat. Ale to, co pro Williama obnášelo jednu stručnou oznamovací větu, představovalo pro jeho sestřenku celé měsíce plánování a příprav. V noci ji trápily sny o cestovních truhlách. Byly to stejné truhly jako loni, až na to, že byly plné, a sen spočíval v tom, že na tento fakt stále dokola upozorňovala nosiče bez tváří. Na všechny se utrhovala. Ztrácela trpělivost se Sarou, s dítětem, se psy, a dokonce i s „příslušným adresátem“ z Úřadu pro narození, sňatky a úmrtí jejich hrabství:

Sdělení v mém předchozím listu bylo špatně pochopeno. V tomto případě výslovně žádáme, aby se svatební obřad sice konal v kostele, ale prostřednictvím soukromé sňatkové licence, bez ohlášek.

Licence dorazila v únoru. Ženich neměl na papírování čas. Sice se nedávno vzdal tématu manchesterského povstání – alespoň „dočasně“ –, ale místo toho se pustil do práce na románu „zasazeného částečně na Jamajku“, ostrov, kam sám v životě nevkročil. („Ano, Elizo, ale ani jsem nežil v období stuartovské restaurace, nebyl jsem lapka a nesetkal jsem se s Guyem Fawkesem.“) Pokud jde o nevěstu, ta na papír nedokázala udělat nic jiného než křížek. Bylo na paní Touchetové, aby zařídila podrobnosti. Když sepisovala základní údaje, trochu se jí z toho točila hlava:

Sarah Wellsová, stará 26 let, původem ze Stepney,

služebná panna.

William Harrison Ainsworth, stár 63 let,

původem z Manchesteru, vdovec.

Panna! To zrovna. O něco níže v tom dokumentu nelítostně zabila škrtem pera oba Sařiny rodiče, neboť odmítla do kolonky povolání zapsat „čistič bot“ a „prostitutka“. A jelikož licence nepožadovala informace o dětech, paní Touchetová se o žádném nezmínila. V kontrastu k těmto bolestným vynechávkám ji zalil příjemně melancholický pocit, když vypisovala jméno drahého vlídného Thomase Ainsworthe, advokáta, původem z Manchesteru, dávno mrtvého, a jeho přemilé, byť hloupoučké choti Ann, rovněž zesnulé. Téměř tři roky byla vdaná za jejich synovce. Tito dobří lidé se velkoryse dostavili na její svatbu, na křtiny jejího syna a na společný pohřeb její malé rodiny, kterou v průběhu pěti dní skolila spála. Pamatovala si, jak se ji při tryzně Ann, s laskavou ježčí tvářičkou lemovanou záplavou černého krepdešínu, pokusila utěšit:

„Bolest je mystérium. Kdo ví, proč nás navštěvuje! Nemůžeme dělat nic než ji snášet.“

„Ale já vím, proč se to stalo.“

„Och, nebohá Elizo! Nenamlouvej si, že v této tragédii lze nalézt nějaký smysl! Je to jen a pouze mystérium.“

„Ne. Je to trest.“

Annin mlhavý, zmatený náhled na nejvyšší skutečnost byl dle Elizina názoru nevyhnutelným důsledkem toho, že byla vychována v nesprávné církvi, coby jediné dítě unitářského duchovního.

7

Šrůtka slaniny

Jednoho nevlídného březnového odpoledne usedla Eliza do kostelní lavice vedle Williamových tří dcer středního věku, zatímco ta čtvrtá a nejmladší se jí vrtěla v náruči. Před ní seděl Williamův nešťastný bratr Gilbert, vydával podivné zvuky a třepal hlavou. Dostala pokyn, že pokud by ty zvuky či třepání začaly být příliš, má mu položit ruku na rameno a vyvést ho ven. Zbytek „svatebčanů“ tvořili ženich, nevěsta a vikář. Anglikánský kostel Ježíše Krista. Starý jen něco přes deset let, a přece zepředu připomínal středověký italský klášter a zezadu vikářství z jedenáctého století. Zakysle úzkými protestantskými okny však dovnitř proudilo jediné pravé katolické slunce a propůjčovalo prostoru jistou posvátnost, navzdory všemu. V tomto světle se nyní pokusila ztratit. Zmizet ke šťastnějšímu obřadu, který se konal jednoho vlhkého červencového dne před více než deseti lety. Do vesničky Dunmow. Přímo do toho okamžiku, kdy se dešťové mraky – které hrozily všechno zkazit – náhle rozpustily, slunce prorazilo skrz a zalilo dva páry oblečené na venkovskou svatbu máslovým světlem. Jedna ta dvojice byla mladá a krásná, přímo ze vsi, ten druhý pár středního věku, dva hezcí Němci – Williamovi staří přátelé. Všechny čtyři vyzdvihli vesničané do vzduchu v proutěných křeslech a chodili s nimi po polních cestách – ženy měly ve vlasech květiny, muži na sobě nejlepší obleky –, dokud nedošli k dunmowské radnici, celé vyzdobené vlčími máky a vrbicí. Tam se William usadil na trůn na vyvýšeném pódiu a pronesl nekonečný projev, stejně jako teď vikář, ačkoli Elize utkvěla ta řeč v paměti milosrdně a radikálně zkrácená:

„Sešli jsme se zde dnes, abychom oživili pradávnou tradici tohoto místa, tedy utkání o ‚Dunmowskou šrůtku,‘“ – jásot z davu, mávání kyticemi – „zvyk, který je tak starý, že se o něm zmiňuje už Chaucer, avšak nebyl zde v posledním století praktikován, neboť stejně jako mnoho jiných tradic tohoto zuboženého ostrova padl za oběť neúnavnému stroji ‚pokroku‘,“ – nepřesvědčivé bučení – „avšak dnes je mi nesmírným potěšením tuto zvyklost připomenout a vzkřísit, jak plně dokazuje můj román Šrůtka slaniny aneb Dunmowská zvyklost, a odvažuji se hádat, že právě kvůli jeho oblibě jsem sem byl dnes pozván!“ Zmatené výrazy vesničanů, nadšeně přikyvující starosta…

Manželský pár, který dokáže před „porotou složenou ze sobě rovných“, že po celý rok setrvává v blaženém svazku a neřekl si v posledních dvanácti měsících křivého slova, měl obdržet darem šrůtku slaniny. Porota se skládala z paní Touchetové, starosty a Williama. Celé to probíhalo velmi bujaře a nakonec William – od přírody neschopný kohokoli zklamat – přidělil kus slaniny oběma blaženým párům. Dostavilo se několik reportérů z Londýna, takže William byl šťastný jako blecha. Pak se všichni vyhrnuli na slunce, aby se podívali na průvod. Kdosi vzal báseň obsaženou v knize a zhudebnil ji:

Můžete odpřisáhnout dle starého zvyku,

že jste nepodlehli manželskému hříchu,

a od chvíle, kdy jste byli sňatkem spojeni

se neocitli ve sporu či hrubém rozbroji,

neb jiným způsobem v loži či u stolu

ukřivdili druhému skutkem či ve slovu,

ni od chvíle, kdy byl váš svazek posvěcen,

nikdo nezatoužil býti znovu svoboden,

a po dvanáctero měsíců a den

nezalitoval nižádným způsobem.

Ve verších byl William vždycky nejlepší. Trasa průvodu končila na louce poseté sedmikráskami, kde páry poklekly na kameny – dle obyčeje – a přijaly svou slaninu. Následovalo veselí. Přílišné veselí: ve vlaku zpátky do Londýna předstírala Eliza spánek, aby zamaskovala účinky nadměrného množství jablečného vína. A tenhle absurdní obyčej se od té doby opakoval každý rok, jak se alespoň doslechla: oni se tam už nikdy nevrátili. Jediné, co se dokázalo vyrovnat Ainsworthovu nadšení, byla rychlost, s jakou vždycky pominulo. Ale jak šťastně působil toho dne ve srovnání s tímto!

William a Sarah prošli tichou uličkou. „Matčiny šaty!“ zašeptala Fanny – nejstarší a nejpřísnější z dcer – svým sestrám, praktické Emily a neustále ublížené Anne-Blanche, která se tiše rozplakala. Když jejich matka zemřela, jednou z prvních povinností paní Touchetové – poté co se do domácnosti Ainsworthových nastěhovala natrvalo – bylo pečlivě zabalit všechny šaty paní Ainsworthové do hedvábného papíru, aby se uchovaly a jednoho dne je mohly nosit její dcery. Když nějaká žena zemře tak mladá – v pouhých třiatřiceti letech –, její oděvy budou každopádně dobře zachovalé. A nebudou potřebovat ani moc úprav, aby zůstaly i za třicet let stále v módě. Ale na nikom nikdy nevypadaly tak dobře jako na Frances. První paní Ainsworthová byla štíhlá, světlovlasá. Elegantní. V těchto šatech. V jakýchkoli šatech. A teprve při pomyšlení na tu původní, milovanou, dávno mrtvou ženu – která by nikdy žádnou šrůtku jako ocenění nedostala – vyhrkly Elize z očí slzy vhodné pro tuto příležitost.

8

Sestry Ainsworthovy

Zpátky v domě šla nevěsta uložit Claru k odpolednímu spánku. Znovu se rozhostila atmosféra tryzny. Tak ponuré bylo ticho v salonu, narušované pouze Gilbertovým třepáním a sténáním. Eliza se snažila potlačit podráždění. Ty dívky prakticky vychovala: měla je ráda. Ale proč se prostě nemohly vdát? Vždyť se od nich nikdy nic jiného nečekalo. Podařilo se to pouze té nejmladší, Anne-Blanche, a teprve nedávno, v požehnaném věku třiceti sedmi let, a provdala se za muže, který neměl žádný majetek, co by stál za řeč. Fanny a Emily bydlely s Gilbertem v Reigate a staraly se o něj. A přece všechny kdysi bývaly krasavice, obdivované široko daleko. Něco se někde zvrtlo.

Anne-Blanche plakala. Emily vařila čaj. Fanny ze sebe konečně vypravila řadu pichlavých otázek, které se ani nepokoušely zastírat finanční motivaci. Jaké padlo konečné rozhodnutí ohledně manchesterského domu jejich prarodičů? Prodán – se ztrátou. William byl také před půl rokem nucen prodat Beech Hill, jejich dům na venkově. Časopis Bentleyho rozmanitosti byl odprodán zpátky Bentleymu. Po pravdě řečeno, bydlení v Londýně si už nemohli dovolit.

„Ale viděla jsem, že vychází nový román na pokračování, ne?“ ozvala se Emily statečně. „Na jižních mořích?“

Dotyčný román, jeho šestadvacátý, nesl název Bublina jižních moří, příběh z roku 1720. Vycházel na pokračování v týdenním plátku jménem Bow Bells, ale v roce 1868 ho nikdo nekupoval ani nečetl, dokonce ani Eliza ne, a ta měla k dispozici rukopis.

„Áááágarýýýýjúúú,“ zasténal Gilbert a zatřepal hlavou. „GUGAVÚÚÚ.“

„Tiše… Nic se neděje.“ William něžně položil starému muži dlaň na tvář. „Nikdo se nezlobí, bratříčku. Jenom probíráme, co je pro všechny nejlepší.“

Pro paní Touchetovou rozhodně nebylo nejlepší, aby Fanny a Emily dostaly pozvání, ať se do Západního Sussexu přestěhují s nimi, ale nyní jí bylo jasné, že k němu nevyhnutelně za pár okamžiků dojde. A jako by tomu chtěla zabránit, vběhla v tu chvíli dovnitř Sarah ve starých domácích šatech, s flíčkem od sazí na nose, mohutná ňadra uvolněná z omezujícího sevření róby její předchůdkyně.

„Páni, neuhodnete, co mi zrovínka pověděl uhlířův kluk! Že máma toho Tichborna právě zaklepala bačkorama! Je to ve všech novinách. Tak to mi řekněte: kdo tomu tlusťochovi teďka uvěří?“

9

„Já jsem spisovatel“

Když paní Touchetovou poprvé povolali, aby zachránila Ainsworthova děvčata, byly dívky moc malé, aby si to pamatovaly. Fanny byly tři roky, Emily teprve rok a Anne-Blanche byla ještě nemluvně. Jejich mladá matka nikdy nekypěla zdravím – a porody tří dětí během tří let ji vyčerpaly – a poslala Elize prosbu o pomoc. Její mladý manžel odjel do Itálie. Proč odjel do Itálie?

Nedokážu Ti přesně napsat proč, v literatuře se nevyznám a nechápu jeho vysvětlování, které se obyčejně týká literatury. Všichni doufali, že bude následovat svého otce a věnovat se právu – koneckonců je kvalifikovaný advokát. Můj vlastní otec se pokusil etablovat ho jako knihkupce a vydavatele, ale jak víš, William nemá hlavu na obchody. Minulý měsíc, po ztrátách na všech stranách, to vzdal. Domnívala jsem se, že se vrátí k právu. Nyní nás však překvapil všechny a odjel do Itálie. Tvrdí, že je mu skoro pětadvacet a musí vidět krásu a psát.

Přikládám jeho poslední dopis z Benátek, který obsahuje četné popisy krajiny. Doufám, že moje naděje, že bys mi jako někdo, kdo sám zažil trápení v důvěrných vztazích, mohla přijet dělat společnost a podpořit mě v tom mém, není pomýlená.

S nesmírnou náklonností,

Anne Frances

Elm Lodge, Kilburn

12. března 1830

V nacpaném dostavníku z Chesterfieldu se Eliza snažila situaci pochopit. Pokud šlo o Williama, překvapilo ji pouze to, že jeho jednání někoho překvapilo. Nemohla by tvrdit, že ho zná nějak dobře, ale první slova, která jí kdy řekl, zněla: Já jsem spisovatel a nemám v úmyslu být čímkoli jiným. Ta věta jí uvízla v hlavě: tehdy mu bylo patnáct. Jí samotné bylo jednadvacet a nedávno se provdala za Jamese Toucheta, jeho bratrance z Derbyshiru. Když dostala pozvání na večeři s manchesterskými Ainsworthovými, s potěšením zjistila, že jeho širší rodina jsou veselí, nekomplikovaní lidé bez jakéhokoli smyslu pro drama, postrádající výbušnost i melancholické sklony, kterých si začala všímat u manžela. Ale na drama přece jen došlo: po zákuscích obdrželi novomanželé podomácku vyrobený divadelní program (Ghiotto: Osudová pomsta. Nové melodramatické představení. Autor: William Harrison Ainsworth) a byli odesláni do suterénu, aby zhlédli jednoaktovou hru, v níž vystupovali bratři Ainsworthovi. U srdce ji bodlo při vzpomínce, že Gilbert z nich byl ten přitažlivější, a taky lepší herec. Ačkoli jaký herec by dokázal vytěžit něco pořádného z takových dialogů? Jen zuřte, živlové! Hromy, bijte! Blýskej, ty ohni podivný, přízračný návštěvníku! Už v dospívání William neblaze přeceňoval literární roli počasí. Jeho hra byla příšerná – a dlouhá. Po představení se k ní připojil a věnoval jí zvláštní pozornost, jako by nějak vycítil, jak je v manželství nešťastná. Měl dlouhé řasy a půvabný obličej, jako koloušek. Flirtoval jako dospělý. Odnesla si z něj dojem mimořádně troufalého, pracovitého chlapce, jehož ctižádost zdaleka přesahuje jeho schopnosti.

A přece! O pár týdnů později do Chesterfieldu dorazil výtisk Arlissova kapesního magazínu a na jeho stránkách byla i hra Ghiotto. Chlapec si dokonce pořídil pseudonym: T. Hall. Následovala další čísla, doprovázená bezelstně samolibými vzkazy:

Drahá paní Touchetová,

tento měsíc je mi velkým potěšením zaslat Vám literární pastiš z pera našeho „pana Halla“, v němž předstírá, že nalezl druhdy zapomenuté dílo dramatika ze sedmnáctého století „Williama Aynesworthe“ – a rozsáhle z něj cituje, ha ha –, což je smělý tah, a já se odvažuji doufat, že potěší a ošálí čtenáře a zejména Vám poskytne tolik potěšení, kolik ho cítil tento skromný autor, když je psal.

S nejsrdečnějšími pozdravy,

W. Harrison Ainsworth

Zakrátko následovala první kniha, pod novým pseudonymem: Básně Cheviota Ticheburna. Byla věnována proslulému romantikovi Charlesi Lambovi, s nímž se ctižádostivý mladík dokázal v mezičase spřátelit. Paní Touchetová se do těch básní nedokázala začíst: byly prodchnuté romantickým steskem po „lukách mládí, dávno ztracených“ a „vzácných dnech dětských her, jež příliš rychle prchly v dál“, jenže ona náhodou věděla, že básník vyšel ze školy teprve před měsícem a nyní se zaučuje v advokátní kanceláři svého otce. Příval slov nakrátko zadrželo právo. Ten podzim dostala od Williama jediný dopis se smutnou zprávou, že jeho bratr spadl po hlavě z koně, a tenkrát se ještě všichni domnívali, že se Gilbert po nehodě „brzy zotaví“.

10

„Květ mého mládí je mráz úzkosti“

V osmnácti jí poslal svou první sbírku povídek. Nemohl to tušit, ale Prosincové příběhy dorazily v den, kdy se Eliza propadla do hlubin zoufalství a sklíčenosti – vlastně plánovala, že to bude její den poslední. Jako motto zvolil William proslulé verše sira Chidiocka Tichborna, pachatele neúspěšného atentátu na Panenskou královnu, toho nebohého pomýleného mučedníka pravé víry… Jako kterákoli řádná klášterní chovanka četla Eliza ty řádky během let mnohokrát. Nikdy předtím si však nebyla jistá, zda je přežije:

Květ mého mládí je mráz úzkosti,

má úroda je pole plevele,

má hostina je miska bolestí,

můj všechen zisk je marná naděje.

Den odešel, a neviděl jsem slunce,

ještě jsem živ, a život můj je skončen.

Přežila. Roztřesenýma rukama se chopila pásku, jehož délku a nosnost právě posuzovala, a navlékla ho zpátky do manželova županu. Pokud starého Tichborna pověsili, smýkali za koněm, rozčtvrtili a jeho vnitřnosti tahali ulicemi alžbětinského Londýna, a přece si zachoval svou nesmrtelnou duši, tak si může paní Touchetová udržet tu svou, navzdory veškerému trápení.

Trvalo dlouho, než si přečetla knihu jako takovou. Ale příběhy měla raději než básně, a když se k ní dostala, přečetla si ji od začátku do konce. Nic moc se nezměnilo. Blesky nadále plály z oblohy v zářivých oponách, bez jakéhokoli důvodu docházelo k výstředním vraždám, hroby se otvíraly, přízraky kráčely, nikdo neříkal ani nedělal nic rozumného, všechny ženy působily dojmem, že nemají všech pět pohromadě, oděvy a nábytek byly popisovány do nejmenších podrobností a krev buď „tuhla v žilách“, nebo neustále prýštila. Ale! Zlomená, zoufale toužící po jakémkoli jiném světě přesahujícím ten její, se pohroužila do těch stránek. A poprvé za mnoho měsíců se přistihla, že se usmívá při popisu jisté Elizy, tajemné černovlásky, kterou si bigamistický vypravěč „Mary Stukelyové“ touží vzít za manželku, ačkoli je už ženatý s „plavovlasou Mary“:

Byla větší než střední výšky, působivého vzhledu a měla ten nejvýmluvnější obličej, jaký jsem kdy dle svého mínění spatřil. Možná neoplývala tím, co by mnozí mohli nazvat krásou, avšak já nikdy nepoznal žádnou jinou, která by dokázala na první pohled natolik upoutat. A dal se u ní rozeznat i číhavý náznak temnějších vášní…

Tenkrát jí bylo čtyřiadvacet. Byla vdaná tři roky. Během toho prvního pochopila, že nemůže být manželka. Během druhého si uvědomila, že může být matka – že je matka. Ve třetím jí došlo, že bez ohledu na to, za koho se považuje, matka nemá větší právo na své dítě než otrok na svůj život. Ať už James Touchet uprchl s jejím drahým Tobym kamkoli, neměla to jak zjistit, nemohla se dovolat žádného práva, a tudíž neměla naději, že by se jí dítě vrátilo. Ale i kdyby měla to právo v očích zákona, věděla, ze morální nárok nemá. Jestli je její manžel opilec, dobrá, nedohnala ho snad k pití? Jestli ji opustil uprostřed noci a uprchl i s dítětem, nebylo to kvůli tomu, že pochopil, co je ona doopravdy zač? Netušila, jak to zjistil. Ale existuje vědění, které není možné vtělit do slov.

11

Sto liber ročně

Její manžel a syn byli pryč. Ke komu se mohla obrátit? Kdo by mohl zasáhnout v její prospěch? Otec jí už zemřel, bratra neměla. Vzpomněla si na manželova mladého bratránka se spisovatelskými sklony, který tou dobou studoval právo. Napsala ponižující dopis. Nazítří se objevil na jejím prahu, téměř obratem pošty, zdál se ještě mladší, než jak si ho pamatovala, a oblečený byl hejskovsky jako hrabě d’Orsay. Směšné kudrny kolem obličeje, čisťounký modrý frak s mosaznými knoflíky, boty nablýskané tak, že se v nich odrážela vaše tvář, a žlutá kravata zavázaná na složitý uzel. Ale představoval její jedinou naději a projevil se jako diskrétní a laskavý člověk. Nevyptával se na podrobnosti, zajímala ho pouze jména jakýchkoli známých, které by James mohl v Londýně mít. Do týdne našel stopu a pak adresu v Regent’s Parku. V dopise Elizu požádal o svolení „dát tu hloupou mileneckou hádku do pořádku“. Slíbil, že bratrance přivede k rozumu. Paní Touchetová neočekávala smíření ani o ně nestála: chtěla jen zpátky své dítě. Nikdy nepoznala muže, který by se dokázal postarat o nemluvně. Nevěřila, že je to možné. A tak se v modlitbách upínala k chůvě Jenny, která zmizela s nimi. Ale ukázalo se, že i v této modlitbě je jed. Protože právě Jenny je nakazila spálou.

Zprávu o jejich smrti jí přinesl William osobně, nesdělil jí to dopisem, ale přišel sám, a tak byl u toho, když se zhroutila na dlažbu v hale. Zachytil ji. Uložil ji na pohovku. Povolal lékaře. Dal služebné pokyny, jak o ni má pečovat. S veškerými nezbytnostmi se vypořádal s taktem, jaký u někoho tak mladého považovala za pozoruhodný. A když našli poslední vůli a nadešel čas, aby zvážila svou budoucnost, naléhal na ni, aby všechno přenechala „schopným mužům práva z kanceláře mého otce“. Avšak ukázalo se, že podle odborného názoru těchto pánů je poslední vůle pana Jamese Toucheta sepsaná ve chvatu, „ostudná a nehorázně podaná“, a nelze ji v žádném případě přečíst nahlas v přítomnosti jakékoli počestné ženy. Byla napsána „ve spárech horečky, o níž se ví, že ovlivňuje mysl“ a byla „nehodna řádného křesťana“. Manžel v ní Elizu nijak nezaopatřil. Až na tento důležitý bod jí William žádné další podrobnosti neodhalil, a ona na něj nenaléhala, ani tehdy, ani nikdy poté. Stačilo jí vědomí, že její mladý bratranec – ačkoli si nepochybně přečetl odporná obvinění, která testament zřejmě obsahoval – k ní zjevně žádný odpor nechová. Naopak prohlásil, že ji hodlá „oddaně“ ochraňovat, a byl odhodlaný zajistit jí roční příjem. „Můžeš mi věřit: vymámíme z té strany rodiny malou část jejich jamajského jmění. Všichni vědí, že Samuel Touchet před smrtí zbankrotoval, ale Touchetovi sami nebyli nikdy tak chudí, jak předstírali, včetně tvého Jamese… hodně si toho nasyslili, než se náš nechvalně známý předek oběsil na sloupku postele!“ To se mu skutečně podařilo. Sto liber ročně. Na skromný život jí to vystačí.

Teď jí bylo jednatřicet. Bolest nezmizela, jenom se usadila: staly se z ní základy stavby její bytosti. Ale pokud se nějak odlišovala od ostatních cestujících natěsnaných v přeplněném dostavníku do Londýna, nemyslela si, že by to bylo vidět. Byla si jistá, že vypadá jako každá jiná žena své třídy. Rezervovaná a rozumná, pevně svírala pletenou taštičku, brašnu a látkovou kabelu, protože na rozdíl od šlechty a chudiny bylo u lidí jako ona vždycky možné, že se jejich situace drasticky změní, a musela na to být připravená. A tohle byla druhá hádanka v dopise od Anne Frances: jaká je nyní životní role Elizy Touchetové? Chápala, že je pozůstalá. Že trpěla. Ale copak netrpí všichni? Možná patří k lidem, které utrpení postihlo relativně brzo a propůjčilo jim zvláštní náhled na svět. Byla chudá mladá vdova, která zažila „trápení v důvěrných vztazích“. Byla matka, jejíž dítě zemřelo na spálu, daleko od domova, v cizím městě, v náruči irské chůvy. Byla člověk, kterého postihlo to nejhorší, co ho postihnout mohlo. A co to znamená pro ostatní? Že může pomoct? Proč by si to měli myslet?

12

Návštěva v Elm Lodge, jaro 1830

Bylo to nepochybně známkou špatného charakteru, ale venkov nesnášela. Sice tam žila, ale nerada. Měla v kostech Edinburgh. Měla v kostech velkoměsta. Její spolucestující ať si klidně stěžují na špínu a smrad, na neuvěřitelný chaos kočárů a povozů, ale Eliza se radovala, když zahlédla v Mayfairu svatbu, na Charing Cross Road ženu, která se po jiné ženě rozmachovala koštětem, a skupinu etiopských minstrelů před Westminsterem. Fascinující mêlée Oxford Street skončilo příliš brzy. Když zahýbali kolem tyburnské šibenice, nenápadně se pomodlila za duše mučedníků, než se připravila na dlouhou venkovskou nudu Edgware Road. Pole, kam až oko dohlédlo.

Hostinec U Červeného lva byl přepřahací stanice. Eliza se rozhodla, že poslední půl míle přes hezounký Kilburn dojde pěšky, jako pokání. Prohlédne si jehňátka hopsající mezi modrými zvonky, říkala si, ale upřímně si musela přiznat, že ji jehňátka nudí. Místo toho v duchu zaznamenávala rozmístění hospod – taverny U Kohouta, hostince U Starého zvonu, U Černého lva – a také vzdálenost k lázním Kilburn Wells, kde by mladá matka mohla popíjet vodu z léčivých pramenů a paní Touchetová by si tam mohla pochutnat na misce krevet. Zůstanu tři týdny – nejvýš měsíc. Dám to hned na začátku zcela jasně najevo. Mám vlastní život a – díky Bohu – vlastní příjem, a nikoho a nic nepotřebuju. To dám velmi jasně najevo. Cestou paní Touchetová nepotkala nikoho kromě bezzubého farmáře, který poháněl holí houf prasat, ale cítila, že i on musel poznat, že tato vysoká odhodlaná žena, která bez pomoci nese tři zavazadla, nikoho a nic nepotřebuje.

Nepočítala s tím, jaké potěšení jí přinese skutečnost, že ji někdo potřebuje.

„Elizo! Ale ty jsi mnohem vyšší, než jsem si tě představovala!“

Anne Frances Ainsworthová stála ve dveřích Elm Lodge, prostého čtvercového domu, který obrůstaly popínavé růže a obklopovaly jilmy. Světlé vlasy jí spadaly rozpuštěné na ramena. Elize její rysy připadaly jemnější než na obrázku. Z tváře jí zářila čistá prostota – jako by ji nikdy ani nenapadlo říct něco jiného než přesně to, co se jí honilo hlavou – a hemžily se po ní děti – držely se jejích nohou a věšely se jí na ruce. Praktická Eliza odložila zavazadla tam, kde stála, pod jabloň, a popošla blíž, aby převzala nemluvně. Tobyho váha. Tobyho vůně.

„Musíš mi říkat ‚Annie‘ – William mi tak říká, všichni mi tak říkají.“

Avšak Eliza už vycítila, že by si přála být v mysli téhle Anne Frances výlučná a odlišná od „všech“. Bude jí říkat Frances.

„Jsi strašně hodná, že jsi přijela. Strašně hodná. Včera jsem se dověděla, že přijdeme o naši Ethel: má si brát jednoho willesdenského kluka z Mapesburyho statku! Je to mizerná partie, ale co se dá dělat. Takže tu zůstane jenom Eleanor a ta má plné ruce práce v kuchyni. Och, ale ty jsi vážně strašně hodná, že jsi přijela!“

Na hodných lidech je zvláštní, jak si Eliza povšimla, že stejnou vlastnost vidí všude a u všech, ačkoli ve skutečnosti se vyskytuje zanedbatelně zřídka.

13

Léčivé vody v Kilburn Wells

Do Elm Lodge dorazila třiadvacátého dubna 1830. To datum se jí navždycky vrylo do srdce. Nepatřila k němu žádná slova. Žádný vědomý rituál. Kdyby se jí někdo zeptal, co pro ni to datum znamená, prohlásila by je za svátek svatého Jiří a popřela by, že pro ni má jakýkoli osobní význam. Ale někde hlouběji, v tom, co se nedalo vyslovit, je v sobě měla vyznačené. Shluk vjemů. Popínavé růže. Frances ve dveřích. To prvotní neomylné pochopení, jak je hodná. Jaké to bylo, procházet se časně zrána po travnaté Willesden Lane, trhat plané květiny v živých plotech a snažit se ocenit jejich půvab. Štěstí z vědomí, že se zakrátko otočí a vrátí do domu plného vyvařených plenek a stažených králíků, schnoucího prádla a buclatých dětských kotníků, ručiček upatlaných od jídla, vůně slaniny, těžkých ovocných koláčů zabalených v utěrkách, bažinatého odéru hráškové polévky a těch nejjednodušších Bachových melodií, hraných neobratně, ale v dobrém rozmaru. Ke vší té vřelé lidské posvátné každodennosti, na jejíž existenci téměř zapomněla.

Ve svých vědomých vzpomínkách na to období věděla, že tři týdny se prohnaly kolem jako jepice. Všichni byli rádi, že dorazila. Projevila se jako nesmírně schopná osoba, jak s dětmi, tak v domácnosti. Byla „požehnání“. A vzhledem k náhlému odchodu služebné a faktu, že dvě starší dívky, Fanny a Emily, jedna druhou v noci pořád budily – zatímco kuchařka Eleanor, vyčerpaná ze spaní na kuchyňské podlaze, pokukovala po bývalém kamrlíku pro služku – prostě vzhledem k tomu všemu prostě dávalo smysl, aby se Fanny a Emily rozdělily a Eliza se vzdala svého pokoje a začala sdílet lůžko s paní Ainsworthovou.

V den, který si původně vyhradila jako nejzazší datum svého odjezdu, se místo toho vydala, zavěšená do paní Ainsworthové, na procházku do lázní Kilburn Wells.

„Je to hloupost, ale myslím, že západy slunce v Kilburnu jsou hezčí než kdekoli jinde.“

„To je opravdu hloupost.“

„Ale připustíš aspoň, že ta obloha je nádherná? Ano, určitě. Růžová a oranžová – jako květ!“

„To ano, ale taky připouštím, že něco podobného by mohlo být k vidění i na Stamford Hill.“

„Ach, Lizzy, ty máš vážně nabroušený jazyk –“

„Nic horšího jsi nikdy neslyšela? Věř mi, jsou i nabroušenější.“

„Nikdy od ženy.“

„Tak to jsi nikdy nebyla v Edinburghu.“

Plácaly nesmysly. Každé slovo mělo vlastní zář. Děti byly doma s kuchařkou Eleanor. Po té cestě nenesly nic jiného než sebe. Taková lehkost! I když se už blížily k zahradám a přidaly se k hlučným davům lidí toužících po zábavě, i tehdy svatozář kolem nich jaksi přetrvávala. V tom prostředí představovaly neobvyklý zjev. Dvě ženy, které sedí u stolku samy, nezatížené dětmi, rodiči či manžely, kteří halasně rozkládají o té americké patálii nebo o tom, jak porazit whigy. Obvykle nevyhledávala organizovanou zábavu ani lidi, kteří se v podobných věcech vyžívali, ale ten večer jim nezazlívala, že chroustají krevety s otevřenou pusou, kouří doutníky či hlasitě srkají „zdravotní“ čaj uvařený z pochybné minerální vody. Ačkoli její obličej možná tvrdil opak.

„Božíčku… Kuchařka měla pravdu. Říkala: ‚To se Elize líbit nebude – nebude se jí líbit, že je tam tolik lidí a rámusu, a rozhodně to nebude schvalovat.‘ Eleanor je zvláštní – bojí se, že jsi na nás moc chytrá… A nejspíš je to vážně trochu směšná akce… Můžeme jít domů, jestli chceš? Ačkoli já jsem kuchařce řekla: ‚Kdysi dávno stávalo přesně na tom místě opatství, a to bude pro Lizzy něco jako svěcená voda.‘“

„Všechna voda je svěcená.“

A bylo to, jako by se jim i drobná nedorozumění stavěla do cesty záměrně, aby lépe osvětlila cestu požehnání.

14

Požehnání

Eliza Touchetová věřila, že není možné nabídnout žádné ospravedlnění či důvod pro existenci červené barvy, stromů, oční bulvy, mrkve, psa nebo cokoli jiného na této zemi. Jako všechny lidské bytosti se však přistihla, že ty důvody stejně hledá. Ale jaké ospravedlnění lze nabídnout pro lásku? Je, protože je dobrá. Nepopiratelným faktem však zůstávalo, že Frances, ať už byla cokoli dalšího, byla taky baptistka. (Kompetence duše pro paní Touchetovou nic neznamenala. Až příliš dobře věděla, jak nekompetentní duše bývají, počínaje její vlastní.) Na druhé straně, právě baptistická církev, se všemi svými nedostatky, přivedla Frances k abolicionistickému přesvědčení. A právě Frances se zase podařilo přetvořit mlhavou, nevyhraněnou nedůvěru paní Touchetové k lidskému otroctví ve žhnoucí nenávist – pocit, jehož pronikavost byla zcela nepopiratelná, byť bylo poněkud obtížné jej odlišit od dalších citů, které v ní právě žhnuly.

Nejsem snad člověk a bratr?

Kdykoli se paní Touchetová předtím zamyslela nad touto větou, připadala jí jaksi odpudivá. Nikdy – když dávala almužny žebrákům, prostitutkám a ještě hůř – nepovažovala za nutné představovat si sentimentální příbuzenský vztah mezi sebou a těmi, vůči nimž projevovala dobročinnost. Úplně první „setkání“, kterého se s Frances zúčastnila, jí přišlo poněkud směšné – příliš vážné. Ale během několika krátkých měsíců způsobila Anne Frances v srdci a mysli paní Touchetové revoluci. Společně poslouchaly drásavé výpovědi očitých svědků, kteří ve službách církve působili na Jamajce – viděly okovy a biče – paní Touchetová držela ve vlastních rukou železný obojek. Podepisovala staré petice, zahajovala nové, šila, pekla a psala dopisy, aby sehnala peníze na pozvání amerických přednášejících. V červnu v Exeter House naslouchala unesenému synovi Dahomeje, černému jako pikové eso, který od pultíku hovořil stejně výmluvně jako sám Robert Peel. A když Eliza nyní četla žalmy a zamýšlela se nad Josefem uvrženým do otroctví, už pro ni nebyl jen abstraktní představou. Byl trpícím synem Dahomeje se zanícenými, zhnisanými šrámy na zádech.

Co tohle všechno bylo, ne-li požehnání? Požehnání, které pršelo dál, prodlužovalo se v čase, jako by se Elm House a všichni v něm propadli nezašitou dírou v kapse tohoto světa. Jejich malý život domácího štěstí. Domov žen a dívek, které se společně cítí dobře. Morální zdokonalování, dobročinnost, tichá modlitba. Požehnání. A Williamovy dopisy byly plné milosrdných odkladů: Rozhodl jsem se odjet do Švýcarska. O dva měsíce později: Vracím se do Itálie. Požehnání. Jedna věc dovolovala a umožňovala jinou, i když jejich logika byla zastřená a příliš záhadná, aby k ní bylo možné proniknout. Jako prst. Jako dva pronikající prsty. Jako dva prsty pronikající do květu. V dokonale hluboké tmě bez svíček. Jako by ty prsty a květ neexistovaly zvlášť, ale byly jedním, takže nemohly proti sobě vzájemně hřešit. Dva prsty pronikající do květu ne nepodobného těm planým květům v živém plotě – podobně vrstveného, se stejnými záhyby, které se překrývají – a přece zázračně teplého a vlhkého, pulzujícího, z masa a krve. Jako jazyk. Jako poupě rtů. Jako to další poupě, mnohem níž, zjevně určené pro jazyk.

15

Devět měsíců

Teprve když se William vrátil, krátce po Vánocích, uvědomila si, že těch posledních devět měsíců byl sen. Probudila se do jiné reality. Z ochranné svatozáře se stala temná gloriola. Eleanor se vrátila na své místo na kuchyňské podlaze. Paní Touchetová k tichu svého já. Během dne s Frances prováděly podivný vyhýbavý taneček, jehož si nebyl vědom nikdo kromě nich. Kdykoli jedna z nich vešla do místnosti, ta druhá ji opustila. Děti, hlučné a všudypřítomné, skrývaly ten taneček před očima ostatních. Frances jí říkala „paní Touchetová“ a ona ji oslovovala „Annie“ – stejně jako všichni ostatní. Když se o sebe někdy nedopatřením otřely – když se jejich prsty dotkly, zatímco si podávaly šálek nebo talíř –, mezi ušima jí vybuchly ainsworthovské bouře touhy. Pokud jde o Williama, ten byl v ještě lepším rozmaru než obvykle. Plný příběhů o svých cestách, o Itálii, o gotických hradech a přízračných kardinálech a relikviářích obsahujících kloub z palce Jana Křtitele a o dalších pošetilostech, které mylně pokládal za součást její víry a domníval se, že by ji mohly zajímat. Když zvesela líčil tato dobrodružství, v Elize se vzdouvalo cosi silnějšího než závist – žluč. Ty četné hranice, které překračoval, znovu a znovu, bez doprovodu, bez břemen, jen tak z rozmaru, kdykoli se mu zachtělo! Nezajímala ji krev svatého Januaria. Zajímala ji volnost jeho pohybu. Jeho svoboda.

16

Zvláštní zvrat

Že se William zajímá o Elizu samotnou, byl fakt, který pochopila teprve tu noc, kdy vstoupil do jejího pokoje a políbil ji. Ten polibek byl dlouhý a zvláštní: dalo by se říct, že obsahoval mnohé z následujících několika let. Než se vzpamatovala, opřel ji o zeď a pevně přitiskl ústa na ta její – a přece, když ucítila jeho jazyk, poznala v tom podivné, ale nezpochybnitelné podvolení, jaké by nedokázala vyjádřit slovy. A v hlavě se jí bezděky vynořil obrázek toho směšného patnáctiletého kluka, jak pomalu „běží“ po maličkém suterénním jevišti, aby ho Gilbert mohl lépe „probodnout“ dřevěným mečem. Nebyl takový, jaký se zdál. A kdo je? Vzala ho za bradu. Jemu se okamžitě podlomila kolena. Nyní byla vyšší než on. Zaslechla nevěřícné zasténání rozkoše. Stiskla trochu pevněji – další zasténání. A takto ho dovedla až na podlahu a jeho hlavu pořád držela přesně na místě. Nyní ona zakryla ústy ta jeho, všechno se obrátilo. On ochable svěsil paže, ona mu nechtěně prokousla ret. Kdyby to někdo viděl, považoval by ji za upírku, která se krmí.

Pozvali ji, aby zůstala na Velikonoce. Jako mladá vdova, která má sama jen málo příbuzných, už nyní zkušeně získávala pozvání, aby se připojila k rušným domácnostem jiných lidí, zejména v těch obdobích roku, která byla zřejmě vynalezena proto, aby mučila osamělé. Kromě Ainsworthových měla jednu nudnou neteř v Manchesteru a protivnou tetičku v Aberdeenu. Teď si trochu chvatně sbalila zavazadla a u snídaně oznámila, že se její plány změnily.

„Ale Elizo – zítra je velikonoční neděle! Přece nechceš odjet do Aberdeenu dneska večer? Williame, pověz jí, že to nepadá v úvahu! A dětem se po tobě bude stýskat!“

William mlčel. Eliza odložila příbor a vytáhla prázdnou obálku, o níž předstírala, že obsahuje dopis od tety Maude.

„Vrátím se, ani se nenadějete. Ale myslím, že chudinku Maude prostě navštívit musím, ačkoli to bude určitě únavné. Děkuju vám oběma, jako vždycky, za vaši pohostinnost.“

Eliza se nechystala do Aberdeenu za tetou Maude, ale tady zůstat nemohla. Potřebovala být sama a přemýšlet. V dostavníku zpátky do Chesterfieldu si z kabely vytáhla Williamovy Prosincové příběhy a ještě jednou si přečetla první povídku:

Eliza byla žena rozhodně mimořádného nadání a patrně prudkých a neobvyklých vášní. O těch však vím jen málo. Během našeho krátkého vztahu se jejímu chování nedalo nic vytknout. Její nedostatky (možná používám příliš mírný výraz) byly chyby pronikavé mysli neomezované opatrností nebo přísnou výchovou v dětství. Tento proud by, pokud by se udržel ve vhodných mezích, mohl plynout něžně a klidně a šířit své plody, avšak ponechán své nezkrocené dravosti valí se v ničivém přívalu: tak tomu bylo u ní a stává se to vždy, když příliš mohutná představivost a talentovaná sebejistota nutkají své majitele k tomu, aby překračovali hranice, které společnost vnutila svým členům.

Jak je možné, že všechno, co kdy napsal, byly nesmysly – s výjimkou toho, co napsal o ní?

17

Návštěva Chesterfieldu

Kdykoli se William v několika následujících letech vrátil do Manchesteru, udělal si tajnou zajížďku a navštívil paní Touchetovou v Chesterfieldu. Jeho alibi pro Manchester – vždycky částečně pravdivé – tvořily návštěvy u starého přítele ze studií Jamese Crossleyho, který vlastnil „nejlepší knihovnu v Anglii“. Tenhle Crossley byl podle Elizina názoru stejně odpovědný za Williamovu grafomanii, jako jsou palírny odpovědné za opilce a chuť na sladké za přetrvávající existenci otroků. Právě Crossley zásoboval Williama studijními materiály: popisy starého města od Daniela Defoea, originálními soudními zápisy z lancasterských čarodějnických procesů, architektonickými plány londýnského Toweru, Newgateským kalendářem. Nacházel všemožné staré dopisy a věkovitá pojednání o odívání a zbroji, navrhoval témata a naléhal a tlačil, dokud se jich William nechopil. Mnohem později v životě se paní Touchetová vážně zamýšlela nad možností, že její bratranec je podvodník a skutečným autorem těch tisíců a tisíců slov je James Crossley. Skutečnost však nebyla zdaleka tak vzrušující. Crossley byl tělnatý muž, který měl podagru, fantastickou sbírku knih a jednoho jediného přítele: Williama. Patřil k lidem, kteří neustále slibují, že přijedou do Londýna, ale nikdy to neudělají. A také odmítal svěřit svá vzácná vydání poštovním dostavníkům. A tak musel William jezdit za Crossleym. A cestou – ačkoli to ve skutečnosti při cestě nebylo – se stavoval v Chesterfieldu.

Své poznámky přepisoval ráno nahý v posteli a odpoledne sedával naproti ní a psal. Na vlastní oči viděla, jaké potěšení mu psaní přináší. Hrot pera namáčel s úsměvem na tváři, obzvlášť krvavé pasáže si rád přeříkával nahlas, a když vymýšlel obhroublé písničky, prozpěvoval si je. Mnohdy dokázal za odpoledne napsat i dvacet stránek. Vždycky se zdálo, že je s každou řádkou naprosto spokojený.

18

Mluvit argotem v Chesterfieldu

„Jak to myslíš, kde?“

„No, zločinecká hantýrka přece není všude stejná. Cocknejský argot se nepochybně liší od skotského. A ten manchesterský bude zase jiný.“

„Elizo Touchetová, ty jsi ale podivná pedantka. Copak na tom sejde?“

„Neměly by postavy mluvit věrohodně? Abychom jim uvěřili?“

„James?“