Přeložila Jana Vlčková

CAT’S PEOPLE

Copyright © 2025 by Tanya Guerrero

Translation © Jana Vlčková, 2026

ISBN 978-80-249-5949-8

Věnováno všem kočičím lidem na světě.

Zejména naivním dobrákům, kteří se vždycky stanou obětí kočičího distribučního systému.

Těm laskavým duším, které si pokaždé odnesou domů tu nejstarší, nejchuravější nebo „nejošklivější“ kočku z útulku.

Pilným, nesobeckým a statečným zachráncům koček.

A dobrovolníkům, kteří se angažují v programu odchytu, kastrace a opětovného vypouštění sterilizovaných koček.

Vy jste moji lidé.

Moji nejmilejší lidé.

Svět podle Kocoura

Kocour věděl, kdy se má držet ve stínech. V noci to byl máček, ale přes den, kdy stínů zůstalo jen pár a byly daleko od sebe, musel hledat předměty, které by ho skryly před cizími lidmi – lesklé černé kontejnery, uličky s čerstvým asfaltem, truhlíky s přerostlou vegetací.

Protože Kocour byl chytrý. Během let strávených na ulici přišel na dvě věci:

1) Většina lidí nemá toulavé kočky ráda

a

2) černé kočky podle nich nosí smůlu.

Kocour pochopitelně věděl, že je to nesmysl. Copak barva jeho kožichu s něčím souvisí? Po Brooklynu pochodují tisíce lidí oblečených v černém od hlavy až k patě, a nikdy na ně nikdo podezřívavě nezírá, nevyhání je ani nedělá tu směšnou věc, kdy se člověk napřed dotkne čela a potom si rukou překříží hrudník z jedné strany na druhou. A aby toho ponižování nebylo málo, každý rok přijde den, kdy se jeho plastové sochy nebo siluety vystřižené z papíru objeví v oknech, zatímco kolem se promenádují děti v kostýmech s mošničkami ve tvaru dýní. Byl to jediný den, kdy se cítil v bezpečí. Tedy svým způsobem. Přinejmenším se mohl vyplížit ze stínů a splynout s davem.

Pár přátel Kocour přesto měl. Možná to ani přátelé nebyli, jenom lidé, jimž mohl důvěřovat natolik, aby se před nimi nemusel skrývat. Lidé s laskavýma očima, tichým hlasem a srdcem, které nebylo tak úplně z kamene. Tohle byli jeho lidé. Jediní lidé v jeho vesmíru. Všichni ostatní se proměnili v rozmazané šmouhy, pohyb a tvar. Existovali v paralelním světě. A on se o ně absolutně nestaral. Protože nepatřil k hloupým psům, kteří vrtí ocasem na každého cizího člověka, co projde kolem. Kocour byl příliš hrdý, aby se takhle ponižoval. Jeho lidé chodili za ním, ne naopak.

Lidé jsou tu od toho, aby kočkám sloužili.

A možná jednou za uherský rok, když kočky zrovna budou ve výborném rozpoložení, pro ně udělají něco na oplátku.

JEDNA

Núria

Núria nepotřebovala budík. Každé ráno, přesně v šest, se tři sady tlapek proměnily v dýky a zaryly se jí do nohou, břicha, hrudi a obličeje. Jazyky podobné smirkovému papíru jí uhlazovaly vlasy tak dlouho, dokud se nepohnula a nezasténala. V tomto bodě se majitelé dýk pustili do sborového mňoukání, dokud s očima zalepenýma spánkem nevstala z postele.

„Dobře, jsem vzhůru!“ Zívla a po paměti vrávorala do mrňavé kuchyně. Tři nevděčníci ji následovali, otírali se jí o nohy a mňoukali, jako by nastal konec světa. Cestou k cíli – skříňce se zásobou kočičích konzerv s tuňákem značky Gur-mňaun, oblíbené to krmi nevděčníků – zakopla o zrzavou kočku.

Mňaaaauuuuu!

Kočičí kvílení nabralo na zoufalství ve chvíli, kdy rozdělovala ohavně vonící paštiku do čistých misek, které si večer připravila na pult. Ticho se rozhostilo až v okamžiku, kdy plné misky postavila na podlahu pár desítek centimetrů od sebe. Ovšem nebylo to ticho naprosté, protože bydlela v druhém podlaží domu stojícího na dohled jedné z nejrušnějších ulic Brooklynu. Přesto si užívala klidu natolik, aby se dokázala uvolnit a pokračovat v denním programu.

Napřed kafe. Núria prohledávala skříňky ve snaze najít nějaká kávová zrna. Ale žádná neobjevila. „Hrome,“ zamumlala.

Co se zásobování týkalo, na kočičí konzervy nikdy nezapomněla, zato když došlo na její vlastní potřeby, vypínal se jí mozek. Nemá kafe. Ani toaletní papír. O něčem k snědku nemluvě. Otevřela ledničku a zírala na poslední jablko. Když ovšem nepočítá veganské máslo, krabici prošlého ovesného mléka, sklenici plnou sáčků s kečupem a osamělou lahev něčeho, která se zakutálela do zadní části jedné z polic. Natáhla se po ní a vytáhla ji ven. Když si uvědomila, že je to zbytek studené kávy z předešlého dne, na nějž dočista zapomněla, ušklíbla se.

Možná ji nakonec nečeká zase tak špatný den, jak se původně zdálo.

Usedla na jednu ze dvou židlí, součást umakartové jídelní soupravy, kterou si vybrala v obchodě Armády spásy. Stůl je pouze tak velký, aby se na něj vešly dvě krabice pizzy. Nevděčníci tou dobou už dosnídali a rozběhli se po přeplněném a stísněném miniaturním bytě, aby si nárokovali ta správná místa k provozování oblíbených sportů. Miel, zrzavý kocour, vyskočil na okenní parapet, kde se uvelebil vedle polomrtvého kaktusu. Gazpacho, obtloustlá tříbarevná kočka, se stočila do klubíčka na jejím polštáři. Čokoládově zbarvený Churro zalezl pod postel, kde ho nebude nikdo obtěžovat.

Núria popíjela studenou kávu a probírala se e-maily. Pročítala si je, ale nevnímala jejich obsah, jako by byla duchem někde jinde. Poslední dobou jí na ničem doopravdy nezáleželo. Dokonce ani na věcech, které milovala, jako dobrovolná práce v organizaci Mňau-Yorkeři, zaměřující se na péči o volně žijící kočky. Dokonce i profese baristky v nedaleké kavárně ztratila svůj lesk. Netušila proč, ale posledního půl roku měla pocit, že kráčí životem jako v mrákotách. Zombie. Robot. Prázdná schránka člověka, kterým kdysi byla.

Píp! Na obrazovce se objevila zpráva od mámy.

Hele, jestli chceš něco vědět, tak i papež říká, že domácí mazlíčci nejsou děti.

Následoval odkaz na článek s nadpisem „Papež kárá páry, které dávají přednost chlupatým mazlíčkům před dětmi“. Núria si povzdechla. Ani se neobtěžovala kázání přečíst. K čemu to? Ignorovat a smazat. Tímto způsobem se s podobným nátlakem vyrovnávala během posledních několika let, od doby, kdy jí v den pětatřicátých narozenin matka začala předhazovat, že by se ráda dočkala vnoučat. Núria neměla odvahu jí říct, že nemá v plánu porodit houf miniaturních Núrií. Nemlčela z důvodu, že by mohla časem názor změnit, nýbrž proto, že nebyla duševně připravená postavit se čelem ke svému selhání. Španělky od určitého věku sní o vnoučatech a jí naskakovala vyrážka z představy, že matku o tento sen připraví.

Přešla k okennímu parapetu, kde Miel pilně mňoukal na nějaké ptáky. Poškrábala ho na chlupaté bradě, což na oba působilo uklidňujícím dojmem. Sedativum s okamžitým účinkem. Potřebovala tolik klidu, kolik ho dokázala načerpat. Protože měla den volna. Místo aby si lebedila v posteli a užívala si nekonečnou řadu seriálu na Netflixu, musela vyrazit ven na pravidelnou krmicí obchůzku. A protože bude mít víc času všechno řádně obejít, může se cestou po libosti rozčilovat až do stavu nervózního vypětí. Část její dobrovolnické práce zahrnuje kontrolu, jestli nějaká z toulavých koček nemá zdravotní potíže vyžadující okamžitý zásah. Najít nemocné nebo zraněné zvíře bylo něco, čeho se hrozila.

Byla to vyčerpávající činnost, fyzicky i duševně. Někdy přicházely chvíle, kdy s ní chtěla praštit. Nebylo snazší se nestarat? Ale okamžiky pochybností byly prchavé. Popravdě řečeno, Núria byla hrdá na jednu jedinou věc, a to na svoje nepolevující odhodlání, které pro ni znamenalo každodenní mimořádný závazek. Jinou přednost nejspíš neměla. Vztahy jí nešly, pohořela ve vaření i v úklidu. Péče o sebe samu? Co to sakra je?

Miel se znenadání ohnal po její ruce, což znamenalo, že má dost její pozornosti. Sebrala z křesla nějaké relativně čisté šatstvo a oblékla se. Nemá smysl brát si něco vypraného, když půjde ven, kde se zpotí. Nemluvě o tom, jak páchne krmivo z plechovky, kočičí moč a špiní krvavý škrábanec, k němuž na obchůzce vždycky nějak přijde. Péče o toulavé kočky je zkrátka luxusní záležitost a nemá chybu.

Když jakž takž vypadala jako slušný člověk, popadla batoh, nacpala do něj několik plechovek kočičího žrádla, do sáčku nasypala granule a přidala pár plastových krabiček, které poslouží jako misky na vodu. Natočila ji do lahve a zamířila ke dveřím.

Cinky linky… cinky… linky… cink… Tohle měl být zenový vyzváněcí tón. Núria vytáhla mobil z kapsy ruksaku a pohlédla na obrazovku. Ramena jí okamžitě poklesla. Máma. Už zas. Ačkoliv by ráda hovor ignorovala, věděla, že musí matce věnovat špetku pozornosti. Byla to svým způsobem každodenní povinná desetiminutovka, jako když musí hrát s nevděčníky fotbal se zmačkanou koulí z alobalu nebo je nechat, aby chytali poskakující provázek. Pokud by to neudělala, celou noc by podnikali tryskové výpady z jednoho konce místnosti na druhý.

Núria přijala hovor. „Hola, mamá!“

Z druhého konce linky se ozvalo jakési štrachání. „Núrie! Por fin!“ Následovala významná odmlka. „Mira, mám pro tebe vzrušující zprávy.“

„Vzrušující zprávy?“ Núria protočila oči.

„Ano. Sedíš?“

Núria přešla k posteli a poslušně usedla. „Ano.“

Následovala významná odmlka. „Enrique… Zase je volný.“

Enrique byl pohledný syn její nejlepší kamarádky, žijící na Floridě jako máma. Bydlel v New Jersey, pracoval v prestižní právnické firmě v City a do práce dojížděl. Geloval si vlasy, nosil značkové obleky a potrpěl si na prvotřídní sladovou whisky v naleštěných barech s vyfintěnými blondýnami.

„A proč mi to říkáš?“

„Protože si myslím, že bys s ním měla jít na rande, mija… Skutečně je načase, aby ses přestala chovat jako puberťačka a usadila se.“

„Mami!“

„No co? Jsem tvoje matka! Je mou povinností upozorňovat tě na zásadní věci.“

Núria cítila, že jí po spáncích stéká pot. Zvlhly jí dlaně a vnímala, jak se jí začíná zmocňovat panická ataka. Musí rychle něco vymyslet.

„Já už se s někým scházím!“ vyhrkla.

„Qué?“ Znělo to, jako by máma právě vrazila hlavou napřed do Julia Iglesiase, svého idolu. „S kým? S kým se scházíš? Por díos! Dígame!“

Núria na vteřinu zpanikařila. Dopr… Na co sakra myslela? Jestli něco okamžitě neřekne, máma skočí do prvního letadla mířícího do New Yorku a rozletí se za ní, aby z ní vypáčila odpověď.

„Ehm. Uhm. No…“ Núria marně hledala slova. Ale pak ucítila něco na noze a pohlédla dolů. Zpod postele vykukoval Churro a sekal tlapkou po její rozvázané tkaničce. „Ch– Chu… Jmenuje se Charles.“

DVĚ

Bong

Bong byl osamělý. Už je to skoro rok, co jeho žena, jeho milovaná Conchita, náhle zemřela na mrtvici. Od té doby, co se vzali, se od sebe neodloučili ani na jediný den. Vůbec nikdy. Teď je pryč a Bong si připadá dočista opuštěný a ztracený, jako by to byl on, kdo zemřel – a proměnil se v pouhého ducha povlávajícího životem, o který už nestál. Často fantazíroval o tom, že zemře a znovu se shledají na nebesích. Představoval si, jak jeho tělesné ostatky spočívají ve společném hrobě vedle manželčiných. Ale věděl, že Conchita by chtěla, aby dál žil.

A pokračoval ve své práci. Ve skutečnosti v ní nejspíš pokračoval až moc – den za dnem trávil ve svém obchůdku s potravinami. Bylo to vyčerpávající, ale aspoň byl mezi lidmi. Nepřipadal si tak osamělý, přestože je většinou neznal. Měl svoje pravidelné zákazníky, samozřejmě. Ačkoliv mít v Brooklynu pravidelné zákazníky znamená pouze to, že on poznával je a oni poznávali jeho. Jediné, čeho se od nich dočkal, bylo kývnutí na pozdrav nebo povinné dobré ráno. Newyorčané bývají hodně zaneprázdnění, takže nemají čas přátelit se s lidmi, kteří se nepohybují v jejich kruzích. Vlastně se očnímu kontaktu radši vyhýbal. Přece jenom je tu kolem až moc mimoňů. Ale na ničem z toho Bongovi nezáleželo. Svým způsobem to tak bylo lepší. Poslední, co chtěl, bylo sblížit se s někým novým. Ještě by se ho pokoušeli vytrhnout ze života, který vedl s Conchitou. Bože chraň!

Cink. Cink. Cink.

Bong pohlédl na dveře. Právě dorazila Pihovatá. Tak tuhle ženu v duchu nazýval. Patřila k pravidelným zákazníkům, kteří se v jeho krámku zastavovali dvakrát až třikrát denně. Moc spolu nemluvili, vyměnili si jen pár zdvořilostních frází, přesto míval pocit, jako by ji svým způsobem znal. Často trávil čas za pokladnou tím, že si představoval, jaký Pihovatá vede život. Stejným způsobem fantazíroval i o životech ostatních pravidelných zákazníků. Mají po boku někoho, jako byla jeho Conchita? Anebo jsou osamělí jako on?

Pihovatá courala uličkami mezi regály a prohlížela si zboží. Byl si celkem jistý, že si nakonec koupí totéž, co vždycky: proteinovou tyčinku s arašídovým máslem, sáček brambůrků značky Lays a banán. Zhruba po pěti minutách přistoupila k pokladně a předložila mu přesně to, co tipoval, plus jednu položku navíc – tyčinku z hořké čokolády. Musí mít mizerný den.

„Dobré ráno.“ Její hnědozelené oči vyhledaly ty jeho dřív, než se sklonily k položkám na pultě.

Bong se usmál. „Dobré ráno i vám.“ Namarkoval jí nákup. „Dělá to pět dolarů a sedmdesát pět centů, prosím.“ Ani se nenamáhal sáhnout po sáčku z hnědého papíru, protože věděl, že by ho stejně odmítla a všechno si nacpala do batohu.

Podala mu šest pomačkaných dolarových bankovek a začala si nákup ukládat. Bong mezitím pečlivě uhladil každý dolar, než jej uložil do pokladny. Vrátil jí čtvrťák. Pihovatá chvíli otálela jako auto, které čeká, až se uvolní parkovací místo. Bong nakrčil obočí, ale po krátké rozpačité pauze se zakřenil. „Vydržte,“ ucedil a sklonil se pro něco pod pult.

„Díky,“ hlesla.

Když se napřímil, podával jí štos papírových talířků. Tuhle výměnu prováděli už déle než rok. Jednou se ho zeptala, jestli by neměl nějaké navíc. Mlčky jí štůsek podal, aniž by se zeptal na vysvětlení. Od té doby ji pravidelně zásobuje. Dává jí je zdarma, což ho samozřejmě něco stojí. Ale Bong si byl jistý, že je nutně potřebuje a má k tomu dobrý důvod. Zkrátka to tak cítil. Napovídal mu to šestý smysl, což byla v těchto dnech jediná věc, na niž spoléhal.

Pihovatá si vzala papírové talířky a zamávala. Nepatrně se usmála a její nesmělý úsměv Bongovi připomněl nerozvinutá poupata prvních jarních krokusů, drobný střípek naděje v chladném světě.

Sledoval, jak mizí ve dveřích, zalitá měkkým ranním sluncem. Možná se jí jednou zeptá, co udělala se všemi těmi papírovými talíři, ale do té doby to pro něho zůstane tajemstvím, což mu naprosto vyhovuje.

TŘI

Collin

Collin seděl za psacím stolem. Před sebou měl notebook a vedle něj stál keramický hrnek čerstvě uvařené kávy – dnes jeho třetí. Sedí tu už od pěti v přesvědčení, že když vstane v tak nekřesťanskou ranní hodinu, políbí ho múza a na obrazovce se jako mávnutím kouzelného proutku objeví kýžená slova. Slova, která jeho nakladatel očekával už před osmnácti měsíci. Avšak stránka dál zůstávala prázdná. Collin pohlédl na obálku své prvotiny, již si schválně nechával na očích, aby mu připomínala, že není úplný lúzr. Natáhl se, aby se jí dotkl, a prsty přejel po nápisu NEW YORK TIMES BESTSELLER, uvedeném úplně nahoře. Byl to důkaz. Měl talent. Čtenáři jeho příběhy milovali. Posbíral přehršel cen. Ale z druhé knihy se stal propadák. Chtěl napsat třetí, ale všichni na něho tlačili. Literární agent. Nakladatel. Čtenáři. A největší tlak na sebe vynakládal on sám. Musí se vrátit na scénu, a tentokrát vítězně.

Jenže mu v cestě stojí obrovský problém. Od chvíle, kdy dosáhl toho, o čem mohla většina začínajících autorů jenom snít, se Collin stal tak trochu poustevníkem. Rozhodně byl nespolečenský člověk, který radši zůstává schovaný ve svém třípodlažním řadovém domě v Brooklynu. Právě proto mu kariéra spisovatele perfektně vyhovovala. Autoři tráví většinu dní zalezlí ve svých literárních doupatech a vylézají z nich pouze tehdy, když je načase probrat se z hibernace z důvodu schůzky, propagace knihy nebo autogramiády. Až bude k něčemu z toho donucen, nasadí si svoji zbroj: brýle s obroučkami ze želvoviny, tvídové sako a falešný úsměv, který si nacvičil před zrcadlem. Není to koneckonců to, co oddaní čtenáři očekávají od úspěšného spisovatele? Byla to otrava, ale patřilo to k jeho práci, proto udělal, co musel.

Vykoukl z okna v patře, k čemuž se uchyloval až nepříjemně často. Bylo totiž snazší dívat se na svět venku než na prázdnou obrazovku před sebou. Ale namlouval si, že čerpá inspiraci. Třeba se jeho múza zhmotní ve formě někoho nebo něčeho na ulici. A pak – bum! V hlavě se mu zrodí nápad. Další bestseller. Další vítězný titul. Další brilantní kniha.

Zatím však viděl jen uličku, kde stály jeho popelnice a kontejner na bioodpad. O kousek níž se dal zahlédnout výsek chodníku, kudy sem tam prošel nějaký chodec. Většinou nestáli za pozornost. Až na jednoho.

Collin pohlédl na hodinky. Za pár minut se objeví. Všiml si jí před několika měsíci. Kráčela beze spěchu, rozhlížela se ze strany na stranu, náhle se zastavila a přikrčila se, anebo se naopak vyhoupla na špičky, jako by něco hledala. Právě tím upoutala jeho pozornost. Lidé většinou rázovali kolem tak rychle, že si je ani nestačil prohlédnout. Pro ni to ovšem neplatilo. Zůstala v jeho zorném poli dost dlouho a působila dojmem, jako by mu předváděla nějaký druh prapodivného avantgardního představení po vzoru mimů v ulicích Paříže. Zpočátku nedokázal říct, co tím sleduje. Ale jednoho dne vykoukl ze sousedova živého plotu černý kocour s naježeným kožichem. Okamžitě poznal, že ho žena ráda vidí.

Položila na chodník papírový talířek s krmením zhruba metr od kocoura. Vedle postavila jednu z těch misek z tenkého plastu na donesené jídlo a z poloviny ji naplnila vodou. Když skončila, kocourovi něco řekla. A pak odešla. Jednou dvakrát se otočila, než mu zmizela z dohledu. Kocour pár minut vyčkával, načež vyběhl z křoví, aby si pochutnal na potravě, kterou mu tam nechala.

Collin na kočky nikdy nebyl. Ani jako dítě. Ale pohled na tenhle projev laskavosti ho naplnil nadějí. Možná by stálo za to vylézt ze své ulity. Třeba jsou venku stále lidé, kteří by ho mohli inspirovat.

Čičičiči! Zvuk prolétl otevřeným oknem dřív, než ji zahlédl. O vteřinu později se žena objevila ve svém obvyklém oblečení, které mu připomínalo outfit některých spolužaček ze střední školy ve stylu: zaspím, a tak popadnu to, co se zrovna válí na podlaze. Dnešní model sestával z neonově oranžových tepláků, černého trička s obrázkem Salvadora Dalího, zářivě se lesknoucích zlatých sandálů a fialového batůžku, který mohl patřit Doře Průzkumnici. Zrzavé vlasy měla jako obvykle stočené do neupraveného drdůlku na vršku hlavy, naklánějícího se na stranu.

Collin se zvedl, aby lépe viděl, a doufal, že si žena nevšimne, že ji šmíruje. Stačilo na to pomyslet a tváře mu hořely.

Čičičiči!

Netrvalo dlouho a objevil se černý kocour. Bez váhání vyskočil z živého plotu. Zjevně si vydobyla jeho důvěru. Přesto nedovolil, aby se ho žena dotkla. Musela se od něho držet o několik kroků dál, jinak by zmizel zpátky ve křoví. Tomu Collin rozuměl. Také si držel lidi dál od těla, také byl plachý. Možná má s kočkami přece jenom něco společného.

Dříve než kocoura nechala, aby se v klidu najedl, žena přidřepla na chodníku a promluvila na něho. Řekla mu jenom pár slov. A pak se zvedla, upravila si podprsenku a zmizela mu z očí. Collin se rozběhl do přední části domu v naději, že ji zahlédne z oken vedoucích na ulici. Ale než se k nim dostal, byla pryč. Nejspíš šla hledat další toulavé zvíře.

Collinovi poklesla ramena. Podíval se do chodby vedoucí k jeho pracovně, kde na něho stále čekal notebook s prázdnou stránkou.

„Sakra,“ zamumlal si pro sebe.

K čemu to je? Přesto se chodbou došoural nazpátek. Collin byl vysoký, tak vysoký, že si ho lidé okamžitě všimli, když někam vstoupil. Také byl mohutný. Měl široká ramena, svalnaté paže a velké ruce a chodidla. Vypadal jako urostlý chlapák, nicméně působil dojmem chlapečka, který se plácá životem v pracovním oděvu a botách svého táty.

Když se doplahočil ke svému starožitnému stolu z ořechového dřeva, který mu darovali rodiče, poté co podepsal smlouvu na svoji první knihu, zůstal vedle něj stát. Příčila se mu představa, že se k němu zase usadí. Oči mu přistály na neonově oranžovém bloku samolepicích lístků, kam si chtěl poznamenávat nápady. Měly nachlup stejný odstín jako oranžové tepláky té ženy.

Collin sebou trhl, natáhl se pro propisku a napsal něco na lístek. Než si to stačil rozmyslet, odloupl jej z bloku a rozběhl se po schodech k předním dveřím. Na okamžik zaváhal s rukou na klice. Zhluboka se nadechl, stiskl ji a vyšel ven v kostkovaných pyžamových kalhotách, bílém tričku a pantoflích. Aniž se staral, jestli ho někdo spatří, popadl jeden z dekorativních kamenů z květináče s muškáty a pospíchal na místo, kde žena zanechala papírový talíř a misku z umělé hmoty. Krmení už bylo pryč a černý kocour nikde v dohledu, ale on věděl, že se žena vrátí. Všiml si, že kočičí prostřený stůl za hodinu nebo dvě vždycky zmizí.

Svíral kámen pevně v prstech, až mu zbělaly klouby. V břiše cítil horko a připadal si jako lidská obdoba čokoládového fondánu s horkým a tekutým středem. Co je cílem tohoto cvičení? Skutečně se chce zamotat do potenciálně komplikované situace?

Navzdory váhání se sklonil, přilepil oranžový lístek na prázdný papírový talíř a zatížil ho kamenem. A je to. Hotovo.

Collin se chystal utéct zpátky do bezpečí svého domu, když vtom z křoví vykoukla černá hlava. Kocour na něho zíral zelenýma očima, připomínajícíma mořské sklo. Oplácel mu upřený pohled. Předpokládal, že před ním kocour uteče, ale zůstával na místě a poměřoval si ho jako nového kluka, který na začátku školního roku vešel do třídy.

„Ehm. Ahoj. Jak je?“ prohodil rozpačitě a okamžitě si připadal směšný kvůli tomu, že navazuje hovor s kočkou.

Mňau.

Znělo to tiše a ostýchavě. Sotva ho bylo slyšet. Přesto kocouří šepot vyčaroval na Collinově tváři úsměv. Ani si nevzpomínal, kdy naposledy tímto způsobem povytáhl koutky úst. Na zlomek vteřiny chápal, proč žena dělá to, co dělá.

Collin kocourovi zamával. „Přeju ti hezký den,“ nechal se slyšet, než zmizel tam, odkud přišel.

ČTYŘI

Kocour

Kocour vyčkával. Ve stínu pod keři bylo stále ještě příjemně chladno. Celou noc strávil hlídáním čtvrti, a tak byl zralý dopřát si pořádného kočičího šlofíka, ale taky mu už pořádně kručelo v břiše, takže napřed počká na Duhovou dámu, až se ukáže.

Tuhle přezdívku jí dal už dávno, protože vypadala jako lidská obdoba duhových vlajek, které hrdě povlávaly před mnohými brooklynskými budovami. Avšak během několika měsíců si všiml, že její zevnějšek neladí s jejím nitrem. Kdykoliv ji viděl kráčet po ulici, působila jako duchem nepřítomná, někdy dokonce smutná. Oči má jako bez života. Kromě toho vždycky chodí sama, ne jako někteří z ostatních krmičů v oblasti, kteří se dostavují ve dvojicích nebo trojicích.

Ale kdykoliv ho uvidí, vrátí se jí jiskra. Usměje se a pihy na jejím obličeji se roztančí. Kocour se ukazoval každý den na stejném místě ve stejnou dobu nejen proto, že měl hlad, ale i z toho důvodu, že Duhová dáma ho moc potřebovala stejně jako on moc potřeboval ji.

Čičičiči…

Kocour nastražil uši. Přes větve živého plotu spatřil, jak se k němu blíží povědomý pár nohou. Okamžitě vyběhl ven a zamňoukal na pozdrav.

„Tady jsi,“ řekla a rozepnula batoh, aby z něj vyňala zásoby. Zatímco připravovala papírový talíř a plastovou misku na vodu, Kocour kolem ní kroužil. Nikdy se úplně nepřiblížil, ale Duhová dáma věděla, že je to jeho způsob, jak jí říct, že ji rád vidí. „Máš hlad?“ zeptala se.

Mňauuu! odpověděl Kocour a přitočil se blíž. Úplně malinkatá část jeho duše zoufale toužila otřít se jí o nohy. Ale zbytek se příliš bál. Jako kotě býval mnohem důvěřivější a naivnější. Bohužel se tím dostal do potíží. Předpoklad, že většina lidí je dobrých, způsobil, že po něm házeli plechovky od piva a neváhali chrstnout jeho směrem vařící vodu. Stříleli po něm ze vzduchovky. Pořád má v boku diabolku. Několikrát se ho dokonce pokusili otrávit jedem na krysy. Aby přežil, musel se naučit větší nedůvěřivosti.

Kocour ostře švihal ocasem, ale Duhová dáma věděla, že se krmení nedotkne, dokud od něho nebude stát minimálně o metr dál. Jeden krok, druhý, třetí. Kocour se na ni podíval, aby se ujistil, že je dostatečně daleko.

„Já ti neublížím. No tak, najez se, kamaráde,“ prohodila s úsměvem a kývla.

Kocour se vrhl k papírovému talíři. Duhová dáma několik vteřin sledovala, jak se živí, a pak se otočila a šla si po svém.

Kocour se nacpal za pár minut. Dávat si načas bylo nebezpečné. Pohybují se tu lidé, kteří by do něho mohli cestou kopnout, pobíhají tu psi dychtiví ho prohnat, kočárky by mu mohly přejet ocas. Proto se rychle napil, olízl kapky z vousů a pospíchal nazpátek do bezpečí živého plotu.

Na chladné zemi se schoulil do klubíčka. Přivřel oči na štěrbinu a dřímal. Klap. Klap. S trhnutím se probral. Že by se Duhová dáma už vracela? Ne, tyhle kroky zní jinak. Opatrně vykoukl z křoví.

Před ním stál muž oblečený v pyžamu a zíral na jeho talíř. Přerostlé černé vlasy měly stejný odstín jako jeho kožich. Místo bot měl na nohou domácí pantofle. V jedné ruce svíral kousek papíru, v druhé kámen.

Kocour na okamžik zvažoval, že uteče. Tenhle chlap by mohl být nebezpečný. Ale navzdory možné hrozbě ho něčím zaujal, proto zůstal na místě. Muž se sklonil a položil lístek na jeho talíř, zatížil ho kamenem a zase se napřímil.

Přestože byl vysoký a urostlý jako ti chlapíci, co vozí zásoby do supermarketu a cvrnkají po Kocourovi nedopalky cigaret, něco na něm bylo jiné. Pohyboval se pomalu a nemotorně, jako by si nestačil přečíst uživatelskou příručku k používání vlastního těla. A přestože měl oči hnědé, a ne zelené, působily stejně prázdným dojmem jako kukadla Duhové dámy.

Kocourovi bylo jasné, že tenhle muž něco potřebuje, akorát si nebyl jistý, co přesně to má být. Z nějakého záhadného důvodu to zatoužil zjistit. Vystrčil proto hlavu z křoví a zamňoukal.

PĚT

Omar

Omar byl poštovní doručovatel, o kterém sní obyvatelé každé čtvrti. Nejenom že přesně a spolehlivě roznášel poštu, ale vždycky k ní přidal ten druh úsměvu, jemuž neodolá ani největší škarohlíd. Běžně se stávalo, že ho lidé zvali na kávu nebo na sklenici studené limonády. Všichni ho měli rádi, obzvlášť starší lidé a děti. V jeho rajónu ho dokonce vyhlíželi i kočky a psi, protože v taštičce, kterou nosil u pasu, pro ně vždycky měl nějakou tu dobrůtku. Někdy si se svými chlupatými přáteli pořizoval selfíčka a opatřená vtipnými průpovídkami je dával na instagram, kde si je mohl prohlédnout celý svět.

Otevřel vrzající branku vedoucí k domu paní Lewisové – prvnímu z řady stavení z červených cihel stojících ve čtvrti, která je v Crown Heights určitě nejhezčí. Dříve než pokračoval po schodech k jejím dveřím, rozepnul ledvinku u pasu, kde schovával kapesní balení maziva ve spreji, jež s sebou vždycky nosil pro případ nouze. Velkoryse jím postříkal zrezlé panty a několikrát s křídlem vrátek zahýbal, aby se přesvědčil, že protivné skřípání je pryč. Paní Lewisová byla vdova, a tak jí pomáhal. Dokonce jí nabídl, že pohlídá Sinatru, její modrookou čivavu, kdykoliv pojede do Bostonu navštívit vnoučata.

Ňaf, ňaf, ňaf!

Sinatra ztropil povyk dřív, než Omar dorazil na podestu. Tenhle pes každého nenáviděl, včetně Omara, když zde začal roznášet. Během několika prvních měsíců ho Sinatra kousl do prstu, počural mu botu a rozcupoval poštu, protože z ní cítil Omarův pach. Akorát si neuvědomil, že Omar je stejně paličatý jako on. Na každé Sinatrovo zavrčení Omar odpověděl přívalem něžných slov a za každé zaštěkání dostal pamlsek ze sušených jater. Chtělo to spoustu trpělivosti a vytrvalosti, ale nakonec si Omar Sinatru získal.

„Dobré ráno, Omare!“ zahlaholila paní Lewisová, sotva otevřela přední dveře. Sinatra proběhl mezi jejíma nohama, aby mohl na Omara vyskočit jako chlupatý čertík z krabičky.

„Dobrý den přeji, paní Lewisová,“ odpověděl pošťák, sklonil se pro pejska a choval ho v náruči jako dítě. „Voníš, jako by ses právě vykoupal, chlape!“ Drbal Sinatru na břiše, dokud chlupáč nezačal cukat nožkou.

Paní Lewisová se chichotala. „Užívejte si vůni čerstvě vykoupaného psa, dokud můžete. Obávám se, že chvíli potrvá, než se mu dostane další takové péče. Donna, jediná psí kadeřnice, kterou vystál, odešla, a zbytek personálu se ho bojí a nechce s ním mít nic společného.“

Omar se s čivavou mazlil a políbil ji na čelo. „On je jenom nepochopený.“

„Nejsme takoví všichni?“ Paní Lewisová pokrčila rameny a otevřela dveře o něco víc. Stříbrné vlasy měla jako obvykle spletené z jedné strany hlavy na druhou, což dokonale ladilo s její sbírkou pestrobarevných kaftanů. „Dáte si se mnou čaj a sušenky? Upekla jsem speciální máslové s příchutí pomerančové kůry.“

Omar postavil Sinatru na podlahu, aby mohl paní Lewisové předat poštu. „Mám trochu zpoždění, ale sušenku si rád vezmu s sebou, pokud vám to nevadí. Víte, že máslové mám rád.“

„Samozřejmě! Vydržte.“ Zmizela zpátky v domě a nechala Omara hladit vrtícího se Sinatru.

„Brzdi, chlape.“ Omar rozepnul ledvinku a vytáhl z ní sáček s dobrůtkami ze sušených jater. „Pojďme si udělat fotku na instagram.“ Poklekl na podestu, zvedl ruku s pamlskem tak, aby se Sinatra postavil na zadní nohy, a ve správný okamžik pořídil selfíčko. „Tvoji fanoušci budou nadšení,“ slíbil, dal pejskovi odměnu a zvedl se.

„Tady je máte.“ Paní Lewisová se vrátila s hnědou krabičkou na cukroví převázanou růžovou stuhou. „Vím, že je jich trochu moc, ale mám spoustu času.“

Omar se zakřenil. „Dobře víte, že sušenkami se zvládnu cpát v neomezeném množství. Díky, paní Lewisová. Na shledanou zítra.“ Zastrčil si krabičku do kabely, ještě jednou pohladil psíka a vyrazil k dalšímu domu.

Než obešel blok, celkem se zadýchal, ale v dobrém slova smyslu. Horko, pot a vyčerpání považoval za požehnání, protože díky nim se cítil naživu. Babička mu neustále opakovala, že tvrdá práce je klíčem k dlouhému životu. Kdysi pracovala jako učitelka, a dokonce i po odchodu do důchodu stále docházela jako dobrovolnice pomáhat do kostela, vařila v charitativní kuchyni a opečovávala malou zeleninovou zahrádku. Tento druh zábavy ji udržel při životě až do věku požehnaných sto tří let.

Vlekl se k domu Collina Thackerayho, místní pseudocelebrity. Na to, že tenhle chlápek pracoval z domova, ho Omar málokdy zahlédl. Jednou za uherský rok mu autor bestselleru osobně otevřel a převzal zásilku, obvykle se dostavil v pomačkaném kostkovaném pyžamu. Při jedné z těchto příležitostí dokonce Omarovi věnoval svou podepsanou knihu, kterou Omar přečetl na jedno posezení. Popravdě řečeno, příběh ho moc nenadchl. Bylo zjevné, že Collin má talent, ale frustrace heterosexuálního bělocha bojujícího s úzkostí nebyla jeho šálek kávy.

Od toho dne se Collin neukázal. Omar mu vhodil do schránky jedinou obálku. Když ji prostrkával otvorem ve dveřích, ke svému údivu si všiml páru modrých pantoflů a nohou v kostkovaných kalhotách od pyžama, jako by Collin stál na druhé straně dveří a čekal na něho. Proč mu potom neotevřel anebo něco neřekl? Možná jen neměl náladu na řeči. Vypadal jako typ chlapíka, který se schválně drží stranou. Koneckonců v celém domě bydlí sám. Nemá přítelkyni, manželku ani děti, dokonce ani domácí mazlíčky. Aspoň Omar nikdy žádné zvíře neviděl. Ledaže by počítal ucouraného černého kocoura přespávajícího v živém plotě. My o vlku…

Omar pospíchal ze schodů a schválně dupal, protože to bylo znamení pro černého chlupáče. Sotva se podrážkou dotkl chodníku, kocour vystrčil hlavu z křoví a zamňoukal.

„Ahoj Gatito,“ oslovil ho v rodné španělštině. „Připravený na obchůzku?“

Kocour znovu zamňoukal a vyběhl z úkrytu. Zatímco se protahoval, Omar narovnal vozík s poštou. „Jdeme. Až budeme hotoví, koupím ti v obchodě něco na zub.“

A tak se Omar vydal roznést další poštu, zatímco Kocour klusal vedle něho.

ŠEST

Núria

Než Núria nakrmila všechny toulavé kočky, skoro odbilo poledne. Byla zpocená od hlavy až k patě. Naštěstí se všechny čičiny na její trase zdály být v pořádku. Nezbývalo než se vrátit ve svých stopách a posbírat papírové talíře a plastové misky. Poslední, co potřebuje, je, aby ji některý z majitelů domů obvinil, že znečišťuje veřejné prostranství. Ale musí si pospíšit, protože jde na oběd s Raquel, alias Rocky, jedinou blízkou kamarádkou, kterou má. Rocky ji neustále přemlouvala, aby si spolu někam vyšly, a tak souhlasila, že se sejdou a něco rychle slupnou. Rocky je trochu jako máma. Když jí Núria sem tam nevěnuje trochu času, přijde si pro ni a požaduje vysvětlení.

Čičičiči…

Přistoupila k živému plotu a hledala Kocoura. Kdykoliv přišla uklidit jeho nádobí, z nějakého důvodu tu nikdy nebyl, což ji vždycky udivilo. Copak má kočičí kamarády? Nebo z řad lidí? Co všechno má za sebou a co musel překonávat? Krmila ho už nějakou dobu, přesto o něm moc nevěděla. Dokonce nebyla schopná vymyslet mu vhodné jméno, proto zůstával Kocourem.

Sáhla do batohu pro pytlík na odpadky. Vtom něco upoutalo její pozornost. Zarazila se. Na papírovém talíři byl přilepený svítivě oranžový lístek zatížený kamenem.

Hmmm. Zvláštní…

Rozhlédla se kolem sebe i přes rameno, aby se přesvědčila, že ji nikdo nesleduje. Nikdo tam nebyl. Konečky prstů zvedla hladký oblázek a hodila jej do postranní kapsy ruksaku, aby mohla zvednout oranžový lístek pod ním. Podívala se, co je na něm napsáno, a nechápavě nakrčila čelo.

Myslíte, že vám kocour rozumí?

Tohle na něm stálo. Nic víc. Bylo jasné, že ji někdo sledoval. Nějaký magor? Úchyl? Ctitel? Ne. Ctitele mít nemohla. No, přinejmenším má při obědě s Rocky o čem mluvit.

Zastrčila lístek do kapsy a šla se osprchovat a převléct, než nastoupí k výslechu, jak v duchu říkala obědu s Rocky.

Jako obvykle měla zpoždění. Když dorazila do El Rincóncito, mrňavé kubánské restaurace, kde se rády scházely, Rocky už seděla v oblíbeném boxu a popíjela kávu s mlékem.

„Konečně!“ vyhrkla a zakoulela očima. „Už jsem si začínala myslet, že tě ty tvoje kočky konečně zakously.“

Núria se usadila proti ní. „Cha cha! Zatím ne. Ale určitě už na mě něco chystají, zatímco spolu mluvíme.“

Objevila se Carmen, jediná zdejší servírka, s podnosem obtěžkaným jídlem. Její světlé vlasy s měděným nádechem patřily minulosti, nyní její hříva zářila sytým odstínem burgundského, který se tloukl s pracovní uniformou barvy fuchsií. „Jeden kubánský sendvič, rýže s fazolemi, smažené plátky banánu, maniok s česnekovou omáčkou a dva nápoje z annony.“ Zatímco mluvila, rovnala talíře na stůl. „Ještě něco?“

Núria a Rocky zavrtěly hlavou. „Ne, mockrát děkujeme.“

Carmen se usmála a zahlaholila: „Dobrou chuť!“ Nato odešla, aby se mohly v klidu najíst.

Do téhle restaurace chodily už roky, přestože v sousedství vyrostly nové podniky, které byly víc v kurzu. Oběma kamarádkám připadalo snazší a pohodlnější nemuset si lámat hlavu tím, co si objednají, a zdejšímu personálu nevadilo, že se tu někdy zdržely několik hodin. Nemluvě o tom, že jídlo bylo vynikající a levné.

Rocky se zakousla do sendviče, polkla a zatvářila se blaženě. „Máš zatracené štěstí, že jsi dorazila právě včas, protože já mám takový hlad, že kdybys přišla o minutu později, ukousla bych ti hlavu.“

„Promiň,“ kála se Núria. „Měla jsem toho moc… Však víš.“

„Jo, vím. Vím.“ Rocky zavrtěla hlavou, až jí na hlavě poskočily kudrny vybělené sluncem. „Děvče zlatý, proč jsem ti vůbec k Vánocům kupovala ty lepicí válečky, když je stejně nepoužíváš?“ posteskla si a zaostřila na Núriino tričko, hojně poseté kočičími chlupy.

„Používám! Na věci do práce. Zato se divím, že ti najednou záleží na tom, jak vypadám,“ bránila se Núria.

„Prober se! Na tom mi záleželo vždycky. Proto jsem ti je koupila!“

Núria se nahrbila. „Dobře. Popojedem?“

„Můžem,“ přikývla Rocky a zaskřípala zuby.

Núria si nabrala plnou vidličku fazolí s rýží, vložila ji do úst a zasténala.

Rocky ji sledovala očima barvy medu. „Nech mě hádat. Tohle je dnes tvoje první jídlo, že?“

„No a? Rozhodně nemíním umřít hlady. Copak momentálně neletí přerušovaný půst?“ opáčila Núria.

Rocky na ni namířila vidličku. „Existuje rozdíl mezi přerušovaným půstem a hladověním kvůli tomu, že se víc staráš o ty zatracené kočky než o sebe.“

„Jistě, mami.“

Rocky se zhluboka nadechla, což obvykle dělávala ve chvíli, kdy nechtěla vybuchnout vzteky. „Poslouchej, Núrie. Já jenom chci, abys na sebe víc dbala. Když onemocníš nebo se zblázníš, kdo převezme péči o ty potvory? Můžeš se na to aspoň podívat z téhle perspektivy?“

„Fajn, nejspíš máš pravdu,“ souhlasila Núria. „Slibuju, že po obědě zajdu do supermarketu a koupím si nějaké opravdové jídlo. Platí?“

Rocky se usmála. „Jo. Slibný začátek.“

Núria se natáhla po koktejlu a dlouze se napila. Dovolila chladné a smetanové dobrotě, aby ji uklidnila. „Dneska se stalo něco divného.“

„Divného v dobrém, nebo špatném smyslu?“ Rocky se naklonila.

Núria pokrčila rameny. „Sama nevím.“ Sáhla do batohu a vytáhla oranžový lístek. Připlácla ho na stůl, aby si jej Rocky mohla prohlédnout. „Někdo mi nechal tohle.“

Rocky zašilhala na vzkaz. „Páni, to je fakt divné. Ale zároveň zajímavé…“ Opřela se a zakřenila se. „Hmmm. Řekla bych, že se ti někdo chce dostat do kalhotek bez ohledu na kočičí chlupy.“

„Cože? Ne! Určitě ne!“ protestovala Núria a zrudla.

Rocky píchla prstem do papíru. „Holka, tobě to tak možná nepřipadá, ale někdo s tebou flirtuje.“

„Myslíš?“

„Stopro.“

Núria třeštila oči na papír tak úporně, až jí začaly slzet. „Hmm. Měla bych mu odepsat?“

Rocky se ušklíbla. „Jenom jestli chceš.“

Tím si Núria nebyla jistá. Chce si tímhle způsobem komplikovat život?

SEDM

Kocour

Proč mu to trvá tak dlouho?

Kocour seděl na lavičce před obchodem a čekal, až se pošťák vrátí. Šel si koupit nějaké občerstvení. Ne že by Kocour měl hlad nebo tak něco, ale nepatřil k těm, kteří odmítají jídlo, obzvlášť ne ty neodolatelně krémové dobrůtky, co přicházely z krámku.

Popravdě řečeno, neměl tuhle část čtvrti rád. Na jeho vkus se tu pohybovalo moc lidí. Děti si ho chtěly pohladit, ale rodiče je od něj táhli pryč a mumlali něco o toulavých kočkách a vzteklině. Potom tu byli magoři s naprosto nepředvídatelným chováním. Jeden chlapík v roztrhaném oblečení a s brunátným obličejem se ho dokonce pokusil chytit, sám neví proč. Jindy kolem šel pošuk s čepičkou z alobalu na hlavě, ukazoval na něho a křičel, že tenhle kocour je králem vetřelců z vesmíru, kteří se chystají převzít vládu nad světem. A pak tu jsou neodbytné staré dámy, které zoufale touží vzít si ho domů a udělat z něho micinku domácí. Kocour dával přednost tišším ulicím, kde si mohl v klidu lehnout a nikdo ho neobtěžoval.

Kde sakra vězí Veselý pošťák?

A zabralo to!

Veselý pošťák se otočil a něco řekl Smutnému prodavači. Vzápětí k němu přistoupil a mlčky se posadil vedle něho. Starému muži tekly po tvářích slzy, choulil se do sebe a kolébal se dopředu a dozadu.