Jaromír Jindra

VÁCLAV IV.

Krvavý uherský trůn

Copyright © Jaromír Jindra, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5979-5

Vnučce Michaele

Svou minulost vnímáme obvykle optikou vládců, avšak v jejich stínu prožívali své drobné radosti i strasti obyčejní lidé, do jejichž životních příběhů zasahovali někdy i neblaze panovníci svými rozhodnutími a činy.

KAPITOLA PRVNÍ

V NÍŽ SE VE STÍNU ODJEZDU PRINCEZNY ANNY PODAŘÍ OPUSTIT PRAŽSKÝ HRAD NĚKOMU, KDO BY JINAK ZŮSTAL V ZAPOMNĚNÍ

KRÁL VÁCLAV přecházel v zamyšlení po své komnatě; čekal, až mu přijdou oznámit, že jeho sestra Anna je nachystána k odjezdu a je čas, aby se s ní mohl v soukromí rozloučit. Až se s ní obejme a políbí ji na obě tváře, ještě jí udělá křížek na čele, aby ji provázelo štěstí a boží požehnání, bude to nejspíš naposledy, kdy se s ní uvidí. Patnáctiletá Anička, dcera čtvrté ženy jeho otce Karla Lucemburského Alžběty Pomořanské, odjíždí daleko, až na anglické ostrovy, příliš daleko na to, než aby ji mohl navštěvovat. Ne, nemyslí si, že není žádná naděje na setkání; však i jeho otec mu často připomínal, jak není vhodné užívat ono nekompromisní slovo nikdy. Život má pro každého z nás nachystanou řadu netušených překvapení, říkal, a jen Hospodin ví, kdy nám je postaví do cesty.

Kdyby mohl, odložil by loučení se sestrou ještě o rok nebo o dva, jenže nemůže. Přijeli si pro ni vyslanci anglického krále Richarda, toho jména druhého, a přišel tedy čas, kdy je třeba splnit dávnou dohodu. Křehká a půvabná Anička, kvíteček potřebující jemnou péči, je důležitou částí lucemburské politiky. O její budoucnosti rozhodl ještě jejich otec Karel a na něm, na Václavovi, už není, aby na tom cokoli měnil.

Byl u toho, když se římský císař a český král Karel rozhodl jednat s anglickým Eduardem, přezdívaným Černý princ, o rodovém spojení. Byla to od Lucemburka tak trochu zlomyslnost, ale především varování francouzskému Karlovi VI. Dosavadní spojenec Lucemburků, za něhož padl císařův otec Jan v bitvě u Kresčaku, nehodlal zrušit svou podporu pro avignonského papeže a chtěl dál jeho prostřednictvím aktivně uplatňovat vlastní vliv na křesťanskou Evropu. Císař však uznával tradiční papežství se sídlem v Římě a usoudil, že spojí-li se s odvěkým nepřítelem Francie Anglií, zastávající stejnou orientaci, může, jak se říká, přitlačit Karla VI. ke zdi a donutit ho k ústupkům; vždycky tomu tak bylo a není důvod očekávat, že se to změní. Tehdy se mladičká princezna Anna stala silnou kartou evropské politiky.

„Veličenstvo, princezna vás očekává…,“ přerušil jeho úvahy komorník, jenž se takřka neslyšně zjevil na prahu.

Lucemburk sotva znatelně přikývl a vykročil. Prošel dlouhou chodbou s prostým trámovým stropem, napuštěným býčí krví proti hnilobě dřeva, až se zastavil u pokoje své mladší sestry. Zatímco bral za kliku, hodil jen tak za sebe: „Přejeme si zůstat sami…,“ a vešel. Komorník ho tedy nenásledoval a zůstal na chodbě, aby zajistil, že ti dva uvnitř nebudou nikým vyrušováni.

Aničku spatřil, jak sedí uprostřed komnaty bezradná, opuštěná, s hlavou pochýlenou. Určitě jí není lehko, pomyslel si. Komu by taky bylo… Opouští vše, co dosud tvořilo její svět, a vydává se – vlastně ani netuší kam. Ví jen, že Anglie je prý někde za mořem, a nikdo, koho se ptala, jí nedokázal říct, jak to v té zemi vypadá. Od mužů, kteří si pro ni přijeli, nezjistila také nic, protože jí nerozuměli a jejich slova jí připadala podivná, krkolomná, vyslovovaná, jako by ti lidé ještě měli v ústech ne zcela rozkousané sousto. A tenhle příšerný jazyk se bude muset taky naučit…

Pohnula se, teprve když zaslechla bratrovy kroky.

„Pojď mne obejmout, Aničko,“ vyzval ji a rozevřel náruč. Vstala, přesto se okamžik zdálo, jako by neporozuměla tomu, co na ní Václav žádá, ale vzápětí se rozeběhla, aby na jeho hruď přitiskla svou tvář.

„Václave, já mám strach,“ přiznala tiše.

„Z čeho?“ usmál se, přestože ani jemu nebylo do smíchu, ale musel přece svou sestru trochu uklidnit, potěšit, dodat jí odvahu… „Snad ne ze svého muže?“

Dívka zavrtěla hlavou, ale jen ona věděla, že tohle její gesto není v souladu s pravdou. Jak může komukoli, byť by to byl bratr, vysvětlit, že se ještě necítí být připravena na manželství? Má strach, ano, má ho a měla by ho z každého muže, kterého by jí přivedli, nejen z Richarda. Jak má slíbit věrnost a celý život milovat někoho, koho nikdy neviděla?

„Richard je skoro o tři čtvrtě roku mladší než ty, ale to ty přece dávno víš. Hodíte se k sobě,“ připomněl s jistotou, a aby svým slovům dodal váhy, pohladil Annu po vlasech. Možná on má ze své nevěsty stejné obavy, napadlo ho; jenže je muž a muži nedávají najevo své city, ať jsou jakékoli. Kdepak, není to pravda, opravil se vzápětí. Projevují je podobně nespoutaně jako ženy, jen jim dovolí projevit se teprve v nejsoukromějším soukromí.

„Bojím se cesty a taky neznámé země,“ zkusila bratra zmást. „Je to prý přes moře.“

Na tváři se jí opravdu zračily obavy možná skutečně z tajemného nebezpečného moře, a tak Anně uvěřil. Jak rád by ji uklidnil tvrzením, že plavba přes moře není nebezpečná, jenom se zdá nekonečná, protože se loď obklopená pořád stejnými vodami zdánlivě nehýbe z místa, ale nemohl to udělat; vždyť sám dosud nebyl ani na mořském břehu a nemá o nedohledné spoustě vod vlastní skutečnou představu.

„Kdybys tak mohl jet spolu se mnou,“ zaprosila.

„Kvítečku, věř, jak rád bych tě doprovodil a osobně tě předal do rukou tvého příštího muže!“ Jen to Václav vyslovil, uzrálo v něm náhlé rozhodnutí. Nečekaně uvolnil objetí a zamířil ke dveřím. Otevřel je a zavolal směrem ke komořímu, postávajícímu u protější stěny chodby: „Ať mi připraví koně!“

Muž odspěchal. Panovník chce koně, pomyslel si, to znamená, že se musí nachystat také jeho družina. Chlapi ve stájích aby se najednou ztrhali, když sedlají také zvířata Angličanů, co si sem přijeli pro princeznu. Jen by ještě rád věděl, zda král doprovodí princeznu jen dolů k řece nebo třeba až na hranice země. V takovém případě aby pro něj připravil také vhodné oblečení.

„Tedy pojedeš se mnou?“ vydechla princezna s nadějí.

Václavova ruka spočinula Anně okolo ramen, zatímco ji odváděl k lavici, na kterou se oba posadili. „Aspoň kousek cesty, nanejvýš k hraničním horám. Dál opravdu nemůžu,“ omlouval se.

Poděkovala mu očima za tu ohleduplnost. Věděla, že se rozhodl jenom kvůli ní a že si už teď dovede představit všechny těžkosti, které si tím způsobuje. Odloží o několik dnů některá rozhodnutí a jednání nejen s českými, ale i s říšskými šlechtici, stejně jako snahu o řešení stále víc se komplikující situace apoštolské církve a dvojice papežů, kteří postrádají nejen schopnost, ale i vůli k dohodě. Už teď toho třeba Václav lituje, ale nevezme svá slova zpět. Je zásadový, spravedlivý a citlivý, takového si ho chce uchovat ve vzpomínkách.

„Pověz mi něco o něm…,“ vyzvala Václava, a teprve když to vyslovila, uvědomila si, že ji to opravdu zajímá.

„O Richardovi?“

„Mám si snad vzít za muže ještě někoho dalšího?“ pokusila se zavtipkovat, a dokonce se při tom pousmála.

„Jsou chvíle, kdy má chlap jedné ženské až nad hlavu, a tak si myslím, že u žen je tomu nejspíš stejně,“ odpověděl v podobném duchu Václav. „O Richardovi ti asi neřeknu nic, co bys už dřív neslyšela od někoho jiného. Sám ho neznám, neviděl jsem ho a netroufám si tvrdit, zda se s ním někdy setkal náš otec. Je druhorozený, a tak snad ani králem být neměl, ale když jeho starší bratr Eduard zemřel, stal se následníkem trůnu. Bylo mu tuším deset, když si Pán vzal k sobě také jeho otce a děda a Richarda korunovali anglickým králem. – No, a to je asi tak všechno důležité,“ ukončil poněkud spěšně.

Toho důležitého, o čem Václav věděl, bylo totiž víc, ale nechtěl Anně přidělávat další obavy. Postačí, že je má on… Cožpak jí může říct, že v květnu povstali rolníci a se zbraní v ruce se postavili šlechtickým majitelům půdy a požadovali úplné zrušení nevolnictví? Že začátkem června povstalci vypálili palác Savoy, patřící Richardovu přednímu rádci Janovi z Gentu, a dokonce že zabili canterburského arcibiskupa Simona Sudburyho a nejvyššího lorda pokladníka Roberta Halese? Že sám král se před nimi ukryl v londýnském Toweru, a když poznal, že nemá dostatečnou moc, aby rebely rozprášil, souhlasil s vyjednáváním? Měl jí snad říct, že když král konečně vystrčil hlavu z Toweru, obyvatelé Londýna ho zase zahnali zpátky?

Teď je konec října 1381 a kdoví, zda je v Anglii už klid. Když se ptal Angličanů, kteří si přijeli do Prahy pro svou budoucí královnu, odpovídal mu jakýsi lord, jehož nevyslovitelné jméno zapomněl, hned jak ho uslyšel, natolik vyhýbavě, že si z toho mohl vybrat, co se mu zlíbilo, avšak zdaleka to nemusela být pravda. Jen co si na tohle všechno vzpomněl, zapochyboval, zda dělá dobře, když svěřuje svou sestru do rukou Richardových pravděpodobně naprosto nezodpovědných vyslanců. Možná se nechal nakazit jejich lehkomyslností, když vyslovil svůj souhlas. Výprava může být podle jeho odhadu na cestách dobře dva měsíce. Za takovou dlouhou dobu se jistě leccos změní – k dobrému, ale i ke zlému…

Václav už měl na jazyku něco jako, Aničko, ať se Angličané hněvají, jak chtějí, ať Richard třeba i zruší zasnoubení s tebou, ale já tě na ostrovy teď v žádném případě nepošlu, když ona sama promluvila a zaskočila ho:

„Měla jsem dnes v noci hodně zvláštní, třebaže zmatený sen. Cítila jsem se v něm, jako bych byla mrtvá na hřbitově za jarní noci, kdy všechno kromě mě žije; každý jiný se hýbá a chystá se žít dál beze mě. Zvláštní bylo, že i ve snu jsem se viděla, jak kdovíjak dlouhý čas chodím každé ráno kolem hřbitova a pláču pro všechny lidi, co jsou před našimi zraky ukryti v zemi pod kopečkem hlíny. Tohle přece není spravedlivé, když jsou tak líbezné noci a já jsem živá. Cítila jsem se vinna tím, že žiju. A pak mě kdosi neviditelný vyzdvihl a proletěl se se mnou nad městem, abych se podívala, co znamená opravdu žít, co je to být městem a lidmi, než se za mnou definitivně zabouchnou černé dveře…“

„Aničko, pusť to z hlavy,“ doporučil jí Václav, ale přesto i on cítil, jak ho ofoukl ledový dech čehosi neodvolatelného. „Byla to jen noční černá můra, co se rozplyne spolu s prvním paprskem nového dne.“

„Kéž bys to tak šťastně řekl,“ zašeptala.

Políbil ji na ústa i na obě tváře. „Věř jen v dobro a Hospodin ti ho dopřeje měrou vrchovatou.“

Ještě sestře ode dveří zamával a šel se rychle přichystat k neplánovanému odjezdu. Vyprovodí Aničku až k hraničním horám, jak jí slíbil. Všechny starosti prozatím hodí za hlavu. Však tady na něj ty dva tři dny počkají.

NA PANA JEŠKA ze Starčína, uvězněného za únos Klárky, dcery Karla Rozoumka, se nějak zapomnělo. Nikdy nebyl souzen, ve vězení pro šlechtice měl být – údajně pro jistotu – jen do dne, kdy se podaří unesenou najít. Klárka už byla nějaký čas zpátky na Vildštejně, ale na propuštění pana Ješka nikdo ani nevzpomněl. Kromě toho, že neměl volný pohyb po Hradě, si neměl nač stěžovat. Měl k dispozici pohodlnou místnost, sice s oknem opatřeným vsazenou mříží, a uvnitř postel, stůl, židli, a žalářník mu každý den přinášel chutná jídla z královské kuchyně. Nic ho to nestálo a mohl být docela spokojený.

Od rána postával u okna, odkud měl výhled na větší část hradního nádvoří, a pozoroval, jak se na něm hromadí naložené vozy, přebíhají sloužící, vyvádějí koně, spoustu koní, a k nim se řadí ozbrojení muži, z nichž někteří, jak se dá soudit podle obleku, přijeli sem odněkud hodně zdaleka. Copak se to tam asi chystá? Rád by to zvěděl. Natahoval krk, jak jen to šlo, a taky se snažil rozpoznat aspoň některá slova vyslovená hlasitěji než obvykle. Byly to ale nejspíš rozkazy a z nich se nedá soudit prakticky na nic.

Vrzla vrata a vešel žalářník s jídlem. Ješek využil příležitosti. „Copak se to venku chystá za výpravu?“ zeptal se ho zdánlivě ledabyle, ve skutečnosti však zakrýval zvědavost.

„Nedá se to přeslechnout, co? Taková spousta hluku,“ zasmál se žalářník a postavil na stůl hliněnou mísu plnou kousků masa a mrkve, do které byla zapíchnuta dřevěná lžíce. „Princezna Anna odjíždí.“

Anna Lucemburská? Ješek ze Starčína se na ni nějak nedokázal upamatovat. V době, kdy byl ještě jako mladík u císařského dvora na vychování, byla příliš malá, než aby se jakkoli zajímal o tuhle princeznu.

„Hmm,“ prohodil neutrálně. Taky bych rád odjížděl, pomyslel si. Domů na Starčín. Copak se tam asi děje? Posádka a sloužící bez pána snadno zvlčí, zatímco on tady zbytečně ztrácí čas už kolik měsíců…

„Má se stát anglickou královnou,“ nedalo žalářníkovi, aby nepřipojil pikantní zvěst. „Je to prý až někde za mořem…,“ ztišil hlas nevírou v něco tak nepředstavitelného, jako je království kdesi na samém konci světa, možná v místech, kde se slunce ukládá ke spánku.

Na to Ješek neřekl nic. Ani on neměl představu o nějaké Anglii. Třeba žádná ani není a Lucemburka někdo hezky podfoukl. Škodolibě se usmál. Přál by mu takovou blamáž! Václav byl vždycky namyšlený a zatím kromě toho, že se narodil jako císařův syn, neměl na co.

„Jdu se tam taky podívat,“ a žalářník se obrátil k odchodu. „Jo, a když budeš, pane Ješku, chtít, tak ti pak budu vyprávět co a jak,“ slíbil velkoryse a vmžiku byl pryč.

Majitel Starčína se posadil ke stolu, vzal do ruky lžíci a pustil se do jídla. Vařená mrkev s kousky masa. Je vidět, že v kuchyni taky spěchali, a tak nachystali něco hodně jednoduchého. Chvilku převaloval první sousto v ústech a rozhodně nemohl říct, že by mu chutnalo. Jestli to samé dají na panovníkův stůl, tak si kuchařky rovnou můžou sbalit uzlíky, napadlo ho. Nabral druhé sousto, a ještě než ho donesl k ústům, zůstala mu ruka viset na cestě. Pánové! Pustil lžíci zpět do mísy a prudce vstal. Dveře nebyly dovřené! Otevřel je naplno, vyběhl na chodbu, a aniž by dál nad něčím rozvažoval, seběhl po schodech dolů. Také vchod do věže byl dokořán.

„Jen vůl by se vracel,“ zašeptal si pro sebe pan Ješek, ze zvyku si rukama několikrát přejel po oděvu, aby z něj odstranil kousky slámy nebo jinou příliš snadno viditelnou nečistotu, jež by mohla prozrazovat, odkud přišel, a ve chvíli se zamíchal do spěchajícího a bez ustání kolotajícího davu. Rázem jako by byl jeho součástí, někým, kdo je tady s jasným posláním. Však on ho přece má! Musí zmizet z Hradu. Jen na jedno si musí dát pozor: nesmí na sebe upozornit tím, že by začal nesmyslně utíkat. Přizpůsobil svůj krok ostatním a zamířil k nejbližší ze dvou hradních bran. I kdyby byl jediný, kdo se tudy chystá odejít, nikdo si ho pořádně nevšimne, protože ho nezná. Přesto cítil, jak se mu rychleji rozeběhlo srdce, když se k ní přiblížil.

Podjezd brány zatarasil nějaký venkovan, který vedl na Hrad krávu k porážce, a ta si jako z udělání usmyslela, že dál už neudělá ani krok. Snad tušila, že tady končí nejen její cesta z vesnice, ale i její pozemská pouť, a proto nemá důvod spěchat.

Ješek ze Starčína zamířil do úzkého průchodu mezi krávou a kamennou zdí brány, když se za ním ozvalo nespokojené: „Koukej se uhnout!“ Zastavil se a ohlédl. Hlas mu připadal povědomý.

„No ty, tebe myslím!“ ale to už se k němu rozeběhl jeden z ozbrojených strážců. Prchající vězeň rázem zkameněl. Krysák! Určitě je to Krysák z jeho Starčína. Jak ten se sem dostal a co tu dělá?

Ozbrojenec popadl pana Ješka za rameno a neurvale s ním smýkl stranou. „Koukej uhnout! Nevidíš, že tomu dobytčeti stojíš v cestě a jenom tady překážíš?“ houkl ještě a k Ješkově úlevě si ho dál nevšímal.

Jak by mě taky mohl poznat, uklidňoval se pán ze Starčína, vždyť jsem tady za ten čas pořádně zarostl a vousy přece každého chlapa promění. Beze slova tedy ukročil stranou, a až když se průchod branou uvolnil, udělal několik posledních kroků ke svobodě. Byly to možná nejdůležitější kroky jeho života.

Uvolněně vydechl, spokojeně se usmál, rozhlédl se do stran a vykročil. Čeká ho dlouhá cesta trvající několik dnů a na jejím konci jeho rodový hrad Starčín. Rázem zapomněl na žalářníka i na to, co asi udělá, když zjistí, že má na starosti o jednoho vězně míň, z hlavy pustil i starost, co bude jíst cestou, však se všude najdou dobří lidé a podělí se s ním i o to málo, co mají, ale hlavně by rád věděl, v jakém stavu najde svůj domov.

Co bude pak, to se uvidí.

Ještě nešel moc dlouho a už zjišťoval, jak ho bolí nohy, zadýchává se a srdce buší tak, jako by mu chtělo z těla vyletět. Vyděsilo ho to. Copak se s ním stalo za pár měsíců strávených ve vězení? Usedl hned vedle cesty a začal si utírat do rukávu pot z čela. Po nějaké chvíli se srdce začalo uklidňovat, také dýchat bylo snadnější a Ješek si uvědomil, že všechny nepříjemné pocity nejspíš vycházejí z toho, že zpohodlněl; neměl tolik pohybu, kolik potřeboval. Nedá se nic dělat, několik prvních dnů cestování bude bojovat sám se sebou. Měl si vzít koně. Ten, na kterém přijel na Hrad, tam určitě pořád ještě je. Jenže si na něj ani nevzpomněl. Byl rád, že zmizel bez povšimnutí. Ani Krysák ho nepoznal… Byl to vůbec Krysák? Ten chlap v bráně mu byl hodně podobný, ale cožpak se světem nepotuluje dost lidí, co mají někde svého dvojníka? Pan Ješek ze Starčína ztěžka vstal a vykročil. Čím více se vzdálí pražským městům, tím lépe.

JEN O MÁLO POZDĚJI, co z Hradu zmizel vězeň, o němž snad kromě žalářníka stejně nikdo pořádně ani nevěděl a jenž by tam, nebýt liknavosti nebo možná zapomnětlivosti bývalého velitele královy osobní družiny Karla Rozoumka, už dávno nebyl, vyjížděl druhou branou dlouhý a hlučný průvod složený z mnoha českých i anglických ozbrojenců a také několika vozů, na nichž si princezna Anna odvážela truhlice se svou výbavou. Doprovázela ji rovněž skupinka šesti dívek, co jí budou nejen na cestě, ale také v Londýně sloužit a současně dělat společnost připomínající domov jejího dětství. Výprava se stočila směrem na Plzeň, odkud bude pokračovat poměrně bezpečnou říšskou cestou přes Bavorsko do Francie. Jednou ze zastávek bude Paříž a král Karel VI. se tak na vlastní oči přesvědčí, že v případě zasnoubení Anny Lucemburské anglickému králi se nejedná o ničím nepodloženou fámu, jak se snad až dosud domníval. Pochopí konečně, že Lucemburkové s ním už nepočítají jako se svým spojencem, ale upevňují kontakty s jeho odvěkým nepřítelem?

I takové myšlenky táhly Václavovi hlavou, zatímco opouštěl čelní skupinu výpravy, aby se přidružil k vozu své sestry. Přistoupil na to, že ji doprovodí až k hraničním horám, a ona si jistě nepředstavovala, že by se s ním měla vidět, jen pokud se kolona někde zastaví k odpočinku. Vrátil se tedy k ní a zbrojnému, jenž ho doprovázel, hodil uzdu svého koně. Pak přisedl k Anně do vozu. Spokojeně se usmála, a to bylo znamení, že udělal přesně to, v co tajně doufala.

„Jak se ti, Aničko, cestuje? Máš tu dostatek pohodlí?“ zajímal se. V duchu si vyčítal, že se měl zajímat už dávno, třeba hned jak vyjeli za pražská města.

„Jde to,“ odpověděla. I kdyby přiznala, že už teď je celá rozlámaná, nemohl by pro ni nic víc udělat. Něco možná, třebaže jen na chvíli, kdyby si ji posadil k sobě na koně. Jenže – může si to dovolit s ohledem na anglický doprovod? Třeba tam na ostrovech by něco podobného považovali za nepřípustné a Anna by v jejich očích ztratila na vážnosti.

Přesto se zeptá toho lorda s nevyslovitelným a nezapamatovatelným jménem, zařekl se. Jak málo toho o Anglii ví! Věděl jejich otec něco víc? Možná. Může se to jenom domýšlet.

„Napadá mne, že by ti v Londýně mohli ukázat tři pštrosí péra, která otec tvého budoucího muže sejmul u Kresčaku z přilby našeho dědečka Jana Lucemburského. Jejich zobrazení údajně vložil do erbu vévodů z Windsoru, což jsou následníci trůnu,“ vzpomněl si, o čem se mu kdysi dávno otec zmínil. Musel to vědět, vždyť sám v oné památné bitvě bojoval a byl zraněn. Jak je to zvláštní… tehdy jsme byli nepřátelé a najednou jsou z nás spojenci… Vlastně teprve budou, opravil se vzápětí.

Svět se mění a měnil se už za Karlova života. Jemu jeho otec Jan vštěpoval zásadu, že přátelé se za žádných okolností neopouštějí a nezrazují; s touto zásadou padl v předem ztracené bitvě za zájmy Francie. Karel Lucemburský se stejné zásady držel takřka do konce života; až do chvíle, kdy se jí pod vlivem vnějších okolností musel vzdát. A jemu, Václavovi, nezbývá než tuto novou situaci přijmout a rozvíjet ji.

„Říkáš, že by tam měli mít památku po mém dědečkovi?“ ožila Anna, a když přikývl, slíbila: „To víš, že se na ta péra budu ptát. Už teď je mi díky nim Anglie o něco bližší…“ V té chvíli to tak skutečně cítila.

Václav položil svou ruku na sestřinu. Byl rád, že si vzpomněl na dávno stržená pera z Janovy přilbice. Zdá se, že Anně pomohou překlenout vzdálenost mezi Londýnem a pražskými městy.

„Veličenstvo,“ přitočil se k vozu Jiřík Provázek, „řekl bych, že v křoví před námi se někdo skrývá… a vypadá to na zvěř… na dvounohou zvěř.“

„Myslíš, že tam jsou lapkové?“ Také Václav se soustředil na hustý porost po pravé straně cesty, kam mu Provázek nenápadně naznačil pohybem hlavy.

„Nic bych za to nedal. Ale podle všeho se rychle stahují pryč. Asi už pochopili, že by si vylámali zuby. Možná čekali na nějakou kupeckou karavanu a my jsme se jim připletli do cesty dřív,“ mínil.

„Plzeňští sem budou muset vyslat trestnou výpravu. To o nich nevědí, či co? Rozhodnutí našeho otce týkající se silničních bratrstev stále platí a bude platit, dokud budeme i my panovat téhle zemi!“

Provázek se už chystal vyslat smluvený signál svým druhům, když si s určitou úlevou všiml, jak se od jejich výpravy oddělilo asi osm jezdců, kteří si ještě za jízdy chystali meče. Vmžiku je pohltil les.

„Naši se už za nimi vydali,“ sklonil se Provázek v sedle. Rád by se ke svým druhům připojil, jenže teď zrovna má jiný úkol – být po ruce králi a princezně. Jim sice podle všeho nehrozí bezprostřední nebezpečí, ale dobře věděl, jak správná je zásada, kterou jim kdysi často opakoval jejich bývalý velitel Karel Rozoumek: Být vždy ve střehu a nic nepodceňovat.

Do dálky roztažený průvod se zastavil a ve chvíli se zdál být viditelně kratší, především díky vozům, mezi nimiž skoro zmizely volné odstupy. Ozbrojený doprovod v čele se rázem zaježil zbraněmi, přichystaný čelit nepříteli, ať je jím kdokoli. Les i kraj okolo však mlčely. Jen po obloze kroužili ptáci, tiše, jako by tam ani nebyli, a ze své výšky pozorovali dění dole pod sebou.

Neuplynula snad ani čtvrthodina, když les vyvrhl skupinku jezdců, z nichž tři za sebou vlekli na provazech na rukách svázané otrhance. Ti tři zamířili do míst, kde předpokládali, že je král, zatímco ostatní se vrátili na svá místa. Znamenalo to, že je po nebezpečí a zbraní nebude potřeba.

„Lotrů, co tam číhali, bylo osm, Veličenstvo,“ hlásil Václavovi Lukáš Hromada, jenž současně trhl provazem, aby svého zajatce donutil padnout před panovníkem na kolena. „Jen tyhle se nám podařilo zajmout živé. Ostatní už svou černou duši odevzdali v pekle.“

„Ušetřili jste práci Plzeňským,“ ušklíbl se Václav. „Měli by vám za to nejen poděkovat, ale přidat i nějakou odměnu.“

Zbrojní na koních se pobaveně zašklebili. „Ledaže byste jim, Veličenstvo, na tu odměnu pro nás dal,“ rozesmál se Petr Mladota. „Ale ani pak bychom nedostali všechno, protože městští radní, a je dočista jedno, o jaké město jde, si obvykle rádi nechávají za nehty aspoň polovinu…“

„Co s nimi?“ otázal se vlastně jen pro formu Hromada a pohodil hlavou směrem k zajatcům, aby si třeba panovník nemyslel, že se ptá na plzeňské radní nebo na pomyslné pražské groše.

„Pověsit!“ vyslovil Václav verdikt, který se dal předpokládat.

Tři klečící zajatci svěsili rozcuchané a zarostlé hlavy. Třebaže život, jaký dosud vedli, nestál za nic, byl to jejich život. Kromě něho nic jiného neměli, cožpak se dá třeba kyj považovat za nějaký majetek? Však i ty rozedrané hadry, co měli na sobě, původně patřily někomu jinému a oni si je navlékli až tehdy, když jejich původního držitele zasypávali černou zemí.

Byl to hlad, co je vyhnal do lesů a udělal z nich loupežníky. Horší to už ani být nemůže, mysleli si. Přesto doufali, že bude líp. Nebylo. Pouze s těžkým klackem nebo s nožem v ruce, který teď chybí ženě doma v kuchyni, se těžko postavíš proti mečům a lukům se šípy, jimiž je každý ozbrojený doprovod kupecké karavany rázem v přesile. Mohli si tak troufnout jen na osamoceného poutníka, a tak i jejich lup vypadal podle toho: slepice nebo kůzle, případně ošatka vajíček. Často se taky po dlouhém čekání museli rychle stáhnout, tak jako dneska. Kolikrát jim bylo hanba, že okrádají podobného chudáka, jako jsou sami. Ne, nezatěžovali si pro něho svědomí tím, že by ho zabili. Vzali mu jen to málo, co měl, ale život mu většinou nechali.

Měli špatný rok. Už dávno se měli vrátit domů a nepokoušet dál osud. Teď už to věděli, ale přišli na to pozdě. Přesto, jako by se domluvili, takřka ve stejné chvilce vyslovili zoufalou prosbu: „Milost!“

Mladota se uchechtl: „Milost? Ale tu jste právě dostali!“

Jeden z trojice odsouzenců po něm stočil tvář. Nechápal.

„Budete se houpat na větvi bez toho, že byste se předtím ještě museli vyzpovídat katovi v plzeňské mučírně,“ vysvětloval jim. „Takže je to pro vás královská milost. Považujte si toho!“

Všechno, co následovalo, bylo dílem okamžiku, a když se průvod zase pohnul vpřed, na větvích se houpala ve větru tři těla vyhublých mužů, kteří neměli v životě štěstí ani ve velikosti makového zrnka.

TAKŘKA ČTYŘI DNY trvalo Ješkovi ze Starčína, než se objevil před pevně uzavřenou branou svého vlastního hradu. Byl celý rozbolavělý, vlekl se vpřed doslova silou vůle. Snad spolu s každým druhým krokem ho napadalo, zda by nebylo lepší, kdyby se hned tady na místě svalil doprostřed cesty nebo do trávy a vše ostatní přenechal osudu.

Přesto pocítil cosi jako hrdost, když zdvihl ruku sevřenou v pěst, aby poprvé uhodil do okovaných vrat starčínské brány. Uhodil podruhé a ještě potřetí. Nic. Však si to myslel… Posádka si dává bene a kašle na okolní svět, teď když je jejich pán kdovíkde. Za těch několik měsíců, co nedobrovolně strávil na Hradě nad pražskými městy, jistě vyžrali a vychlastali všechny zásoby ve sklepeních. Ale on jim ještě ukáže! Očima vyhledal kámen velký akorát tak do ruky, ležící sotva pár kroků od něho. Shýbl se pro něj, pevně ho uchopil a do dalších tří úhozů soustředil veškerou zbývající sílu. Slyšel, jak se rány vracejí ozvěnou poté, co se odrazily od protější zdi obytného paláce.

„Hoří snad?“ zavrčel kdosi uvnitř a po chvíli se něčí oko zahledělo úzkou štěrbinou průzoru na tvář pana Ješka.

Ten mu odpověděl a ani se nesnažil zakrýt své rozladění: „Jestliže okamžitě neotevřeš, tak ti brzy bude hořet koudel u prdele, ty hajzle!“

„Tak ty ještě budeš urážet?“ ozval se ten uvnitř hodně naštvaně a v duchu hledal, čím by to neznámému drzému vousáčovi venku oplatil. Konečně na to přišel a vychrlil s neskrývanou radostí: „Koukej rychle vypadnout, nebo se ti vyseru a vychčiju rovnou na hlavu. Myslím to vážně, parchante!“

Ješek podle protaženého drnčivého er v posledním slově poznal zbrojnoše, který právě dozbrojnošoval.

„Okamžitě otevři tu bránu, Zrzavče!“ poručil.

Zrzavec, neboť to byl opravdu on, znejistěl. Venku musí stát nějaký jasnovidec či co, jak jinak by mohl znát jeho jméno, navíc když ho nevidí? Zkusil to tedy trochu jinak: „Bez rozkazu mého pána to nemůžu udělat.“

To pana Ješka rozesmálo. „Když myslíš… Tak ti to tedy přikazuji! Protože já jsem tvůj pán a majitel tohoto hradu Ješek ze Starčína.“

Za branou rázem zavládlo ticho, které vystřídal spěšný dupot nohou, k nimž se zanedlouho přidaly další kroky spěchající po dřevěných schodech na hradbu, aby se pak z ní vyklonily dvě postavy mužů. Zrzavec si přivedl jako posilu velitele místní posádky Bohdana, jemuž nikdo neřekl jinak než Kulhavec; silně napadal na levou nohu, kterou si kdysi pochroumal při nebezpečném pádu do rokle. Byl to hotový zázrak, že přežil.

Ti dva spolu potichu takřka šeptem chvíli rokovali. Může, ale taky nemusí to být jejich pán, uvažovali. Má rozcuchaný plnovous, jaký nikdy nenosil, soudil Bohdan, zatímco Zrzavec, poněkud vystrašený a zviklaný rozkazovačným hlasem muže před branou, mu připomněl, že vousy rostou každému chlapovi a kdoví, jaký mohl mít pan Ješek důvod, že si je v rozporu se svým zvykem neholil. Konečně se shodli, že ho pustí do hradu a pak se uvidí…

Hlavy zmizely a pak se v bráně pootevřela skulina akorát tak, aby mohl sotva projít jeden člověk.

Ješek jim nedal šanci, aby vrata přirazili dřív, než vejde, a sotvaže se ocitl na nádvoří, rozkřikl se: „Takhle vítáte svého pána, vy lotři? Jen počkejte, od téhle chvíle pro vás pro všechny s výjimkou Zrzavce nastanou úplně jiné časy!“

Tváře zbrojnošů z posádky a několika podomků, kteří se mezitím stačili seběhnout, se stočily k Zrzavci, v očích otázku: Proč by měl mít zrovna on nějakou výhodu?

„Řekl jsi, pane,“ osmělil se Bohdan, který se chystal zeptat se za všechny, „že pro nás nastanou jiné časy. Nebudu se ptát, jaké budou,“ rukou dal znamení, že tohle je samozřejmě na pánově rozhodnutí, „ale proč má zrovna Zrzavec mít nějakou úlevu, proč se to na něj nevztahuje?“ Kolem se ozval souhlasný šum. Znamení, že totéž vrtá hlavou i ostatním.

„Protože Zrzavec tady dneska končí.“

„A že nic neřekl…,“ podivil se Bohdan.

„Ještě se nestačil pochlubit,“ ušklíbl se pan Ješek. „Zrovna jsem ho totiž vyhodil. Dobře ví proč.“

To se už seběhly také děvečky i kuchařky, většinou ženy mužů z posádky, zvědavé, co že se to venku děje.

„No jo, ale co bude s Apolenou? Je to jeho žena a má na starosti kuchyni…,“ připomněl kdosi. Zrzavcův osud pro ně nebyl tak důležitý, jako jejich žaludky.

„To přece vím,“ promluvil ke vzrušenému davu hradní pán. „Řekl jsem dost jasně, že Starčín opouští Zrzavec, ne Apolena. Jestliže se ale rozhodne odejít s ním, pak je to jejich věc, její soukromé rozhodnutí a já jí bránit nebudu. Nebo si snad někdo tady myslí, že jiné ženské vařit neumí?“

Vyvolal tím pobavený, přesto opatrný smích.

„To i některý z chlapů a jsou šikovnější než…,“ byl slyšet ženský hlas, ale myšlenka zůstala nedopovězena, jak jí někdo rychle zakryl ústa rukou.

„Pane, a nemohl bys Zrzavci odpustit?“ přistoupil k Ješkovi blíž velitel Bohdan. „Ve službě si na něj nemůžu stěžovat, a jestliže teď byl problém… s tím, aby tě, pane, pustil do tvojeho vlastního hradu…,“ hledal opatrná slova, jen aby tu nepříjemnost ještě nezhoršil, „tak jen proto, že plnil svou povinnost. No a taky, že tě nepoznal. Věř mi, že by se stejně zachoval každý druhý na jeho místě. Taky já.“

„Je od tebe hezké, že chceš Zrzavce bránit. Říkáš, že dobře strážil můj majetek. To ale, jak pevně doufám, dělali všichni tady. Tak aby bylo mezi námi jasno. Zrzavec neopouští zdejší posádku proto, že by si neplnil své povinnosti, ale proto, že nemá úctu ke svému pánu. Dál se o tom nehodlám bavit. A teď se rozejděte po své práci.“

Pan Ješek ze sebe vyždímal ještě tolik sil, aby rázně přešel po nádvoří, vystoupal po vnějších dřevěných schodech do nízkého, jen patrového paláce a tam se zcela vyčerpaný zvrátil na postel. Měl by se umýt, upravit vousy, najíst se… to všechno stejně jako spousta dalších věcí musí počkat, protože pro něho je teď ze všeho nejdůležitější pořádně se vyspat.

Když o něco později nakoukla do pánovy komnaty jedna ze služek, zase opatrně dveře zavřela.

„Pán se vybouřil a spí,“ sdělila šeptem s patrnou úlevou ženským, co ji vyslaly k Ješkovi na výzvědy. „Uvidíme ráno…“

Jenže on jim tolik času nedopřál. Probudil se ještě za šera, a ne že by se cítil jako rybička, ale rozhodně byl slušně odpočatý. Zakručelo mu v žaludku. Vstal, prudce rozevřel dveře a zavolal do chodby v přesvědčení, že ho někdo uslyší: „Doneste mi jídlo!“

Zaslechla ho Bětka, která právě uklízela v hodovní síni na opačném konci chodby, aby odtud zmizely všechny stopy toho, jak si její pohostinnosti užívali sloužící a posádka v době, kdy tady pan Ješek nebyl. Zaváhala, zda má přerušit práci nebo doběhnout do kuchyně. Pán přece neví, že je tady a že ho slyšela; má taky nohy a může si do kuchyně dojít sám… jenže vzápětí si připomněla Zrzavce a to, jak byl potrestán, a tak se i s hadrem v ruce rozběhla ke kuchyni.

„Pan Ješek je vzhůru a chce jíst,“ oznámila tam.

Dvě kuchařky nerozhodně pohlédly nejdřív jedna na druhou a pak společně k takřka vyhaslému ohništi.

„Bude mu muset stačit kus chleba a jestli se tu najde ještě nějaký sýr,“ navrhla jedna a druhá jen pokrčila rameny.

Bětka nad tím neuvažovala. „Jen aby to bylo rychle,“ prohodila a vrátila se ke své práci v hodovní síni. Měla by si pospíšit, aby pán, až přijde, nepoznal, jak tady za jeho nepřítomnosti hodovalo celé osazenstvo Starčína. A že to byly hody! Co vína z panského sklepa se tady vypilo nebo rozbryndalo po stole nebo po zemi! Ach jo, byly to krásné časy, bez pána. Jako by se z každého z nich stal pán – aspoň na těch pár měsíců. Nic nemuseli, a co kdo dělal, dělal pro sebe. Posádka, pravda, dál střežila hrad, ale šlo přece o jejich klid, o jejich bezpečí. V kuchyni se vařilo a peklo, aby se pak všichni sešli tady a nacpali si teřichy.

Jaká škoda, že tohle právě skončilo a život na Starčíně se bude muset vrátit do časů, po nichž netoužil nikdo z nich.

„Tak kde je to jídlo!“ zahromoval pan Ješek, hned jak se zjevil na prahu hodovní síně. Bětka, jež zrovna stála zády ke dveřím, ztuhla. Odvykla panským rozmarům, příkazům, zákazům a zvýšenému hlasu. Bože, proč jsi ho sem jenom vracel?

„Už se to nese,“ ozvala se za ním kuchařka Ludmila.

Ješek si uvědomil, že pokud zůstane stát ve dveřích, nebude mu moct předložit na stůl nic z toho, co přináší, a tak se konečně pohnul. Nespokojeně přejel očima talíř s kusem zřejmě ne zrovna čerstvého chleba a ovčím sýrem.

„Co má tohle znamenat?“ otázal se ledovým hlasem.

„Jídlo,“ odpověděla Ludmila a v duchu přidala: To by přece poznal i slepej – podle vůně a hmatu.

Třebaže měl hlad, odsunul cínový talíř od sebe. V žaláři na Hradě se měl líp!

„Kde je maso? Chutná šalše? Víno?“ a zadíval se na mladou kuchařku zlostnýma očima.

Pokrčila rameny a pak, sama nevěděla, jak se to stalo, odsekla: „Od jistý doby na Starčíně platí: Jez, co je.“

„Co… co si to dovoluješ?“ Pán prudce vstal a vzepřel se rukama o desku stolu.

„Říkám jen, co je pravda,“ bránila se. „Nebyl jsi tady, pane, a co bylo ve spižírně, se dávno snědlo. Promiň, nejen ty, ale taky všichni, co tady jsou, potřebují jíst. Neměli jsme od tebe příkazy, a tak se zásoby nedoplňovaly.“ Ludmila dobře věděla, jak to na Starčíně vypadalo; když bylo třeba, zbrojní udělali nájezd do okolních vsí a zrekvírovali pro sebe, co viděli.

Třeba je to pravda, pomyslel si pan Ješek. Na Starčíně je dost lidí a ti taky musí jíst. Nebyl tady řadu měsíců. Nevěřil, že by se o nové zásoby nikdo nepostaral, ale teď to rozhodně zkoumat nebude.

„No a vrchní kuchařka dneska odešla.“ Tuhle informaci si Ludmila schválně nechala na konec.

„Cože? Apolena odešla?“

„Se Zrzavcem. Žena má přece následovat svého muže. Eva taky následovala Adama, když je Bůh vyhnal z ráje,“ připomněla škodoliběji, než chtěla.

„Bůh je vyhnal oba, já jen Zrzavce, a jak jsem řekl přede všemi už na nádvoří, on dobře ví proč.“ Jenže zmizela taky Apolena. Snad si nemyslí, že jejího muže vezmu na milost? Tak to tedy ani náhodou. Apolena bude na Starčíně chybět, to ano, ale nikdo není nenahraditelný. Když v úvahách došel až sem, pozorně se zadíval na Ludmilu a rázem rozhodl: „Od téhle chvíle se stáváš hlavní kuchařkou ty.“

„Já?“ užasla.

„Jo, ty,“ ještě jednou potvrdil, co právě řekl. „Jsi dostatečně rozhodná a jsem přesvědčený, že si dovedeš poradit. Především se podívej do spíží a koukej rychle opatřit všechno, co tam chybí nebo je toho jen tak tak. – Přece ti nebudu radit, odteď je to na tobě.“

„Děkuju, pane,“ špitla Ludmila a cítila, jak rudne. Čekala vyhazov, chovala se přece drze, právě tak, jak si zvykla za pánovy nepřítomnosti vůči chlapům z posádky, a neuvědomila si, že ten, s kým mluví, není třeba Kulhavec, ale pan Ješek. Překvapilo ji, že se jí místo příkazu k opuštění Starčína dostalo povýšení. A to se dohadovala s druhou kuchařkou, aby pánovi donesla talíř s chlebem a ovčím sýrem ona. Petronila odmítala tak dlouho, až se Ludmila odhodlala posloužit pánovi sama; nebýt toho, snad by se hlavní kuchařkou stala Petronila.

Vymotala se z hodovní síně, v patách za ní Bětka se špinavým hadrem v ruce.

„Tedy, Lidko, řekla bych, že to bylo o kocouří fous,“ vydechla Bětka. „Měla jsem strach, že tě za ty tvoje řeči vyhodí.“

„Však já taky,“ přiznala Ludmila. „Byla ti ve mně docela malinkatá dušička, když jsem si uvědomila, jak drze mluvím s panem Ješkem. Příště si musím dát pozor na to, co říkám.“

Zamířila sice nejprve do kuchyně, aby novinu sdělila Petronile, ale pak se hned vydá do spíže a taky do sklepa. Až potom rozhodne, co se bude v nejbližších dnech vařit a péct a taky co je třeba pořídit.

Neřekl snad pan Ješek, že teď nastanou na Starčíně docela jiné časy? Však se o to ona taky postará!

JEN NERADI PŘIJÍMÁME skutečnost, že všechno pěkné jednou končí, a že je tomu stejně i v případě špatného, ani nechceme brát na vědomí. Jenže je to tak; žijeme ve světě ohraničeném vždy a ve všem začátkem a koncem. Tím, že se to snažíme přehlížet, obelháváme sami sebe. Právě to se stalo princezně Anně. Byla šťastná, že ji doprovází bratr Václav, a cestu si doslova užívala. Tím spíš, že podzim toho roku byl mimořádně příznivý. Vál proteplený vánek neobvykle dlouhého babího léta, jen tiše se k zemi snášející zlatavě zbarvené listí připomínalo blížící se několikaměsíční vítězství zimy.

Jen k pohraničním horám, slíbil jí Václav, a najednou byly tady a přišel čas druhého, tentokrát ale neodvolatelného loučení. Anna si byla skoro jistá, že kdyby jen maličko zaprosila, bratr by ji vyprovodil ještě na opačnou stranu hor, jenže by tím loučení jenom protahovala a jemu přidělala spoustu obtíží, jež zatím mohla pouze tušit. Václava nepotřebuje jenom ona, ale především České království a také Svatá říše římská. Potlačila tedy svoje přání a uzamkla ho ve své mysli.

Princezna vystoupila z vozu a podala ruku Václavovi. Nemluvili o tom, ale oba cítili, že je třeba se trochu vzdálit stranou a odbýt si rozloučení pokud možno beze svědků, o samotě. Honza Pšenička pochopil a dal tedy znamení svým mužům, aby zůstali, kde jsou, a současně aby nepolevili v pozorování okolí.

„Aničko, nezapomeň na anglických ostrovech, odkud jsi na ně přišla ani z jakého rodu pocházíš,“ nabádal ji Václav. „Ve tvých žilách koluje po naší babičce Elišce trochu krve svatého Václava – a to zavazuje.“

Dívka přikývla. Musím být statečná a měla bych se usmívat, uvědomila si. Chci, aby si můj skvělý bratr na mě uchoval tu nejlepší možnou vzpomínku. A tak se její tvář náhle rozzářila nejlíbeznějším úsměvem, jaký dokázala stvořit.

Dále se na sebe jen dívali beze slov, hladili se očima a bezhlesně si říkali nejněžnější slůvka sourozenecké lásky. Ještě se pevně objali a přáli si, aby tak mohli zůstat napořád. Jak dlouho to trvalo, nikdo nevěděl. I kdyby to byla celá věčnost, zdála by se jim krátká. Čas nezastavíš, i kdyby ses o to sebevíc snažil.

Mrak, který na chvilku zakryl slunce, jako by dal znamení, že je čas k odjezdu; část výpravy přejde hory, druhá, menší, se obrátí zpět k pražským městům.

„Opatruj se, květinko,“ zašeptal Václav. „A piš. Hodně a často.“ Snad nezapomněla, o co ji už dříve požádal, totiž aby psala nejen o sobě, ale také o všem, co se v Anglii děje.

Anna přikývla. Nemohla promluvit, protože cítila, že by ji hlas, poznamenaný zadržovanými slzami, prozradil. Udělala několik kroků, ještě se ohlédla za bratrem a zamávala mu.

„Buď sbohem,“ zašeptala a přidala do kroku.

„VÁCLAVE, bratříčku můj přemilený,“ četl král Václav v úvodu listu, jejž mu od Anny Lucemburské přivezl z Anglie jeden z ozbrojenců, kteří ji doprovázeli na cestě z Čech do Londýna. Byl viditelně unavený, ale více než na vlastní pohodlí pamatoval na splnění úkolu, který na sebe vzal. Však to Václav také ocenil váčkem s několika stříbrnými pražskými groši. „Užij je ve zdraví, a pokud je proměníš na dobré víno,“ usmál se přitom, „požádej současně našeho Pána, aby zachoval naši sestru při pevném zdraví.“

Muž s úklonou znamenající, že splní panovníkovo přání, odešel, a Václav se tak mohl věnovat listu od Aničky.

„Václave, bratříčku můj přemilený,“ přečetl znovu oslovení, „doufám a pevně věřím, že se ve zdraví a dobré mysli vynacházíš. Zítra hned brzy ráno se budou moji průvodci navracet do Čech, a proto spěchám, abych ti po některém z nich poslala vzpomínky na tebe a také popsala aspoň něco ze svých prvních dojmů. Je jich taková spousta, že ani nevím, kde začít, a jistě jich spoustu vynechám. Ne že by byly méně významné nebo zajímavé než ty, o nichž budeš číst, ale času je málo, příliš málo, abych si svoje vzpomínky nějak utřídila a rozhodla, o čem budu psát a o čem ne. Jenom proto bude můj list působit jistě chaoticky, ale ty to určitě pochopíš.

Tak především: jsem zdráva a v pořádku a taky jsem už korunovaná anglická královna!

O cestování přes německé země a taky přes Francii pomlčím; znáš to sám. Tohle putování skončilo na pobřeží, prý u nějaké pevnosti La Rochelle, a já tam uviděla – moře. Václave, při pohledu na něj jsem přímo oněměla a stála s pusou otevřenou v posvátné úctě nad spoustou vod, jež je stejně nádherná jako strašná. Moře je zdánlivě bez konce, a kdybych nevěděla, že někde za ním (je vůbec nějaké za ním?) je Anglie, ani by mne nenapadlo tam hledat nějakou jinou zemi. Stála jsem na skalnatém výběžku omývaném ze dvou stran vlnami a skoro jsem uvěřila, že jsem na samém konci světa. Moře krásně voní. A taky šumí, zpívá v mnoha podivuhodných tónech.

Mezi kamením jsem v písku viděla spousty zvláštních různě tvarovaných skořápek. Prý si je jako ochranu, něco jako brnění našich rytířů, vytvořila nějaká drobná zvířátka podobná hlemýžďům, která údajně žijí v hlubinách moře. Aspoň tak jsem pochopila, co říkali místní rybáři. Myslím však, že to není pravda; pověz sám, cožpak může hlemýžď žít pod vodou?

Čekali jsme v La Rochelle několik dnů, než do jedné lodě naložili všechno, co jsme přivezli na vozech z Čech, a když už jsme byli na palubě (tak oni říkají části lodě, po které se dá chodit stejně jako po podlaze), čekalo se na den, kdy přestane pršet a moře se uklidní.

Nemohla jsem se ani dočkat – a pak jsem litovala, že jsem kdy vlezla na tu loď, třebaže byla obrovská tak, že by se na Vltavu snad ani nevešla. Čím dál jsme byli od břehu, tím více se kolébala ze strany na stranu. Najednou jsem měla pocit, že se i můj žaludek ocitl někde na vlnách, a udělalo se mi nevolno.

Další plavbu přes moře jsem proležela a k vlastní hanbě prozvracela. Podobně ale dopadla většina mých průvodců. Skoro bych si myslela, že to patří k plavbě po moři, ale asi tomu tak není, protože námořníci dělali svou práci a ještě si při tom zpívali!

Za sotva čtyři dny nás dopravili až k anglickým břehům, takže to moře zase není až tak veliké a bez konce, jak jsem si zprvu myslela. Skoro půl dne jsme pak pluli podél pobřeží. Bylo pusté až na několik rybářských vesniček. A pak naše loď vplula ústím široké řeky Temže až do Londýna.

Je to veliké město, ale jak jsem brzy poznala, mnohem menší než naše tři pražská města a taky tu žije méně lidí. Co bych ti tak o nich napsala… Oblékají se dost podobně jako u nás, ale užívají mnohem teplejší látky, často z ovčí vlny. Mají ve zvyku házet všechno, co nepotřebují, do řeky. Na vodě plave shnilá zelenina, nadmuté mršiny psů, koček i krys a s prominutím i lidské výkaly. Temže je proto špinavá a silně páchne. Václave, v takové vodě snad ani nemohou žít žádné ryby, řekla bych. Když si jen vzpomenu na čisťounkou vodu Vltavy, která se dá pít…

Královský hrad se s tím tvým taky nedá srovnávat. Tower, jak mu říkají, je už na pohled nehezká pevnost. Postavili ho přímo na břehu té páchnoucí řeky plné odpadků a ve všech komnatách je to cítit. Nevím, zda si někdy zvyknu na smrad, vlhko, zimu a krysy, možná stovky velkých tučných krys. Ano, Václave, to všechno je sídlo anglického krále!

Dne 20. ledna léta Páně 1382 se konala naše svatba a o dva dny později jsem byla korunována na anglickou královnu. Náš otec by byl jistě spokojen, jak se to, co kdysi dojednal, podařilo uskutečnit.

Asi bych ti neměla zapomenout napsat, že se mi Richard líbí a chci mu být dobrou ženou.

Vzpomínám na tebe i na všechny tam u nás v Čechách a prosím Nejvyššího, aby na vás shlížel s milostí a požehnal všemu vašemu konání.“

Byl to dlouhý list. Václav ho dočetl se smíšenými pocity. Sice se zdá, že by Anna mohla být s Richardem šťastná, avšak na druhé straně ho zaskočily hrozné podmínky panující v Londýně, jež jsou pravděpodobně stejné nebo hodně podobné také v ostatních částech Anglie. Co je to za lidi, že si nedovedou udržet alespoň zdání čistoty a pořádku okolo svých domů a všechno, co zrovna nepotřebují, házejí do řeky?