Přeložil Martin Urban

POZNÁMKA PŘEKLADATELE:

Úryvky z Bible jsou uvedeny ve znění Českého ekumenického překladu
(dostupného z portálu biblenet.cz spravovaného Českou biblickou společností).

YESTERYEAR

Copyright © 2026 by Caro Claire Burke LLC

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2026

ISBN 978-80-284-0923-4

ČÁST PRVNÍ

MINULOST

1

Toto je poslední den života, jaký jsem si pro sebe představovala.

Jako obvykle jsem se vzbudila dvě minuty před zvoněním budíku. Pět padesát osm a pink: s doširoka otevřenýma očima jsem připravená přivítat den. Ranní vstávání mi nikdy nedělalo problémy. Stejně tak jsem nikdy, ani jedinkrát v životě, nestiskla tlačítko pro odložené buzení. Pomáhá tomu abstinence. Nepiju. Pomáhá i kázeň. Kázně jsem dostala do vínku přehršel. Vlastně jí prakticky překypuju, což je podle mě důvod, proč mi v životě nikdy nic nedělalo větší potíže. Ani mateřství, ani manželství, ani budování firmy, ani služba Jemu. Všechno mi to připadalo jako sled úkolů, které je potřeba každý den splnit, v tu správnou dobu, ve správném chronologickém pořadí. Vím, že pro jiné lidi to není snadné, pro mě však opravdu je.

Proto si mě tak oblíbilo tolik cizích lidí.

Druhým důvodem byly peníze. Ty tomu rozhodně taky napomohly.

Bylo zimní období. Leden. Horským průsmykem právě prošla studená fronta. Radiátor u okna v ložnici vyfukoval horký vzduch. Obloha byla temná jako smrt a ještě pár hodin to tak mělo zůstat. Naše farma byla usazená ve zvlněné krajině mezi dvěma horskými hřebeny v Idahu, kvůli čemuž jsme v zimních měsících spatřili slunce vždy až kolem deváté ráno. Nacházeli jsme se na konci klikatící se štěrkové venkovské cesty, osm kilometrů dlouhé. Ani letadla nad námi nelétala.

Potmě jsem naslouchala vzdálenému bučení naší milované dojnice Sassafras. Podle výšky tónu a sténání jsem poznala, že ji můj manžel Caleb dojí. Právě včas. Šikovný chlap.

Než jsme se seznámili, manžel kázní neoplýval. Byl nejmladším z pěti hochů, nedochůdče z vrhu jedné americké dynastie. Jeho otec byl posledním v dlouhé rodové linii amerických senátorů a zrovna se potýkal s prezidentskou kandidaturou (do třetice všeho dobrého!); matka byla ženou v domácnosti, která většinu času trávila utápěním se v chardonnay. Pomocí téměř smrtící kombinace otcovského zanedbávání a mateřského soucitu z Caleba společně vychovali jemného, rozmazleného a milého muže. Ale ještě cennější než člověk vybavený určitými rysy od Pánaboha je jedinec ochotný se učit – a můj manžel, tento muž, ochotný byl.

A kdo jsem byla já?

Dokonalá křesťanka. Archetyp veselé americké dívky snů, o které v těch nejhlubších, nejtemnějších představách toužil celý národ. Matka, jakou chtěla být každá žena, a manželka, ke které se chtěl každý muž vracet domů. Podobně jako jeptiška v pornu to nedávalo smysl, ale přísahám Bohu, fungovalo to.

Jmenuju se Natalie Hellerová Millsová a náramně mi šlo být naživu.

V tichých pauzách mezi tím, jak Sassafras téměř lidsky sténala blahem (někdy jsem na internetu žertovala, že manžel má hovězí milenku, ha ha!), jsem zaslechla vzdálené brebentění slepic v kurníku, to přemýšlivé kvokvokvokvok, které sloužilo jako automatický zvukový šum naší farmy. Naše slepičky jsem zbožňovala. Byly ochočené jako psi a neškodné jako nemluvňata. Někdy jsem si vyšla ke kurníku, jen abych tam s nimi poseděla. Ráda jsem je hladila po hebkých krcích a nechala je něžně zobat zrní z dlaní.

Brzy je začneme zabíjet. V okolní tmě se mi začaly sbíhat sliny. Poslední dobou jsem prahla po čerstvém vývaru z kostí. Když si totiž vývar komplet připravíte sami, bujón ze supermarketu vám už bude vždycky chutnat jako zkažený.

Špehýrkou ve dveřích mé ložnice ke mně doléhal řehot malého chlapečka. V kuchyni na druhé straně chodby si děti dávaly snídani. Když jsem zavřela oči, vnímala jsem rytmus domu, jako by to byl srdeční tep. Chůva Louise – pro naši rodinu učiněné požehnání – stála u plotny a dělala palačinky. Producentka Shannon – moje pravá ruka – vedle dřezu chystala zařízení na celodenní natáčení videí. Stetson a Samuel – mí drazí mladí pánové – seděli za stolem a se stejnou vervou se navzájem postrkovali a pošťuchovali. Clementine – má nejstarší a ta, která mě udělala matkou – seděla v čele tabule, ignorovala bratry a četla knihu. Chůva Aimee – zástupkyně velitelky – procházela vzdálenými kouty domu, budila obě maličké, líbala je na ospalá oční víčka a něžně postrkovala má dvě batolata vstříc novému dni. Jedno pak přinese do kuchyně, předá chůvě Louise a vrátí se pro druhé.

Zavřela jsem oči a šeptem děkovala našemu Pánu za všechno, co mi poskytl.

Děkuju ti, Otče na nebesích, za Caleba. Děkuju za náš majetek. Děkuju za Clementine, Samuela, Stetsona, Jessu, Junebug a toho malého andílka, kterému jsme ještě nedali jméno.

Instinktivně jsem si přitáhla ruku k břichu a položila ji na nejvypouklejší místo. Bylo mi třicet dva let. Šestý měsíc jsem čekala naše šesté dítě. Zatím bylo toto těhotenství nejsnadnější, i když všechna dosavadní také probíhala relativně hladce. Pro roli matky jsem se narodila. Nikdy jsem si nepřipadala natolik spojená s Ním, jako když jsem dostala za úkol odnosit některé z Jeho stvoření.

(Chápete, co tím myslím? Dokonalá.)

Nenarozená holčička se mi pod dlaní pomalu převalila na bok. Můj milovaný mořský tvoreček. Tolik jsem ji měla ráda.

Děkuju ti, že bdíš nad zvířaty na farmě, Hospodine, a děkuju i za pomoc při překročení pěti milionů sledujících na Instagramu tento týden. Už nám chybí jen několik málo do milionu duší na YouTube, Hospodine. Je to jen a pouze dílem Tvé vůle, že jsem pronikla do tolika srdcí a myslí. To ve Tvém jméně pracuju na šíření Tvé pravdy.

Přepadla mě náhlá nevolnost a v přítmí jsem tiše trpěla. Někdy mi bylo doslova špatně z toho, nakolik dokonalý mám život a jak dobře se mi žije.

Za přerušovaného bzučení se na nočním stolku probudil mobil. Natáhla jsem se k němu a ztišila ho, pak jsem odhodila přikrývku a vstala.

Takovou výpomoc jsme neměli vždycky. Prvních pár let jsme byli jen my, děti a farma. Když jsem otěhotněla počtvrté, najali jsme si chůvu Louise. Během pátého těhotenství jsem najala chůvu Aimee, krátce poté producentku Shannon. Množství výpomoci, kterou jsme měli teď, bylo prozatím víc než dostatečné. Umožnilo mi to být jak s mými dětmi, tak s followery, ať už jsem v kteroukoli denní dobu chtěla podniknout cokoli. Takové to je, když je člověk matkou a zároveň i manželkou a influencerkou: v zásadě je to jako kojit tři mimina zároveň. Nebo jako svádět tři milence najednou.

Proč někdy neukážeš všechnu tu pomoc, kterou máš k dispozici v zákulisí?

„Všechny zaměstnankyně máme rádi jako členky rodiny, proto se velmi snažíme ochraňovat jejich soukromí, tak jak nás žádaly. Kdybych se tomu měla jakkoli zpronevěřit prostřednictvím svých účtů na sociálních sítích, neodpustila bych si to.“

Když jsem vešla do kuchyně, producentka Shannon v rohu se potýkala se stativem, zatímco čtyři starší děti u stolu snídaly, každé na sobě mělo tlustý vlněný svetřík. Naší tříapůlleté Jesse chůva Louise pomáhala s jídlem a nalévala jí do sklenice pomerančový džus.

„Můžu to udělat sama,“ kňučela Jessa.

Chůva Louise, která byla zároveň vyučující při domácím vzdělávání, přikývla a řekla: „Jistěže můžeš. Koukej. Teď to děláš správně. Úplně sama. Velká holka.“

Jessa se zazubila, protože slovní vyhlášení její autonomie stačilo k tomu, aby zapomněla, že chůva ani na vteřinu nespustila ruce ze sklenice. „Velká holka,“ zopakovala Jessa. Poté co Louise sklenici naklonila, moje holčička se lačně napila. Uznale jsem sledovala, jak jí po bradičce kape dužina. Ten pomerančový džus byl domácí. Ještě tento týden se na internetu objeví návod, jak ho připravit.

„Dobré ráno,“ oznámím všem. Otočilo se ke mně šestero hlav. Zaznělo veselé sborové: Dobré ráno, maminko.

Obcházela jsem stůl, políbila každou dokonalou tvářičku a rozcuchala vlásky na každé dokonalé hlavičce. Všechny děti je měly dlouhé, dokonce i kluci. Holky vypadaly přesně jako já: pihovaté s úzkým obličejem a černohnědými vlasy, náchylné tvářit se smrtelně vážně. Kdybyste jednu z nás přistihli při trucování, nikdo vám nebude vyčítat, když si představíte mučednice z šestnáctého století držící hladovku.

Co se chlapců týče, byli podobní Calebovi: zdravá barva ve tvářích, široký vyzubený úsměv. Když šli všichni někam ve skupině (což se stávalo často, protože kluci chovali Caleba v úctě), připadali mi jako trojice politiků, kteří v jednom šiku procházejí zemí a shánějí nemluvňata k políbení, aby si tím získali důvěru voličů.

Zřídkakdy jsem si všímala nějakých rozdílů mezi dětmi. Jak dívky, tak chlapci podobně mluvili i se smáli. Jejich oblečení bylo paletou neutrálních tónů. Náš rozrůstající se rodokmen už deset let dědil stejnou hromadu olivových, béžových a okrových svršků.

Je úžasné, jak dlouho dokáže vydržet kvalitní bavlna.

Došla jsem ke svým dvěma chlapcům, Stetsonovi a Samuelovi. Devítiletý Stetson byl o celý rok starší než Samuel, ale už od léta byli stejně vysocí i těžcí. Díky vlasům po ramena a způsobu, jak všechno – běhání, hraní, plnění úkolů a cpaní se jídlem – jednotně prováděli trhanými, nejistými pohyby, mi připomínali dvojici drezurních poníků.

Položila jsem oběma ruku na hlavu, zatímco s klučičím gustem jedli lupínky, a vnímala lebky pod dlaněmi, které se pohybovaly jako posedlé páky buldozeru. „Co máte dneska na programu, kluci?“

„Musíme postavit novej ohradník pro jalovice,“ odpověděl Stetson s plnými ústy.

„Hmm. To je velice důležité,“ řekla jsem. „Tatínek tu pomoc ocení.“

„Tatínek říkal, že můžu použít hřebíkovačku.“

Samuel do Stetsona strčil tak, že mu z ruky vyrazil lžičku s cereáliemi, která s břinknutím spadla na podlahu. „S hřebíkovačkou je teď řada na mně.“

„Hřebíkovačku budete používat oba,“ rozhodla jsem. „Chůvo Louise…?“

Přikývla, otřela Jesse z tváří a brady pomerančovou dužinu a pak vstala ze židle, aby uklidila nepořádek.

Lidé odmítali uvěřit, že moje robátka byla ve skutečnosti poslušná stejně, jak se jevila na internetu. Není možný, aby takhle ty děti žily doopravdy!!! psaly Rozzlobené ženy. (Takhle jsme je s Calebem nazývali: Rozzlobené ženy.) Na což jsem reagovala… naprostým mlčením, jak jinak. Hlavním úkolem matky je chránit své děti před světem. Nebylo třeba ukazovat nějaké záštiplné čarodějnici z Manhattanu, jak Samuel fyzicky napadá bratra (a někdy dokonce i sestry), stejně tak se takové osoby nemusely stát svědky Stetsonova každodenního zuření nad aritmetikou (já toho kluka zbožňovala, ale holt nedostal do vínku standardní porci inteligence). Kdyby Rozzlobené ženy odhalily u mých dětí jakýkoli nedostatek, proměnily by se v šílené krvelačné bestie. Zároveň by je to zdrtilo. Žádná z nich si to samozřejmě neuvědomovala, ale potřebovaly mě stejně jako já je. Měly jsme spolu symbiotický vztah. Já byla žralok a ony představovaly pět milionů drobných rybek okusujících živiny na mém břiše.

Hlupačky mizerné. Zoufale se snažily mě sežrat. Vůbec si neuvědomovaly, že jsem to byla já, kdo je udržoval naživu.

Jaké to je, když víš, že miliony lidí na celém světě znají důvěrné detaily o tvých dětech?

„Ze životů svých dětí ukazuju jen pečlivě vybrané okamžiky. Kromě toho nemá ani jedno dovoleno používat elektroniku. A mimochodem, viděli jste ty vědecké studie? O tom, co s dětským mozkem udělá čas trávený u obrazovek? Jestli chcete něco vědět, tak moje děti z téhle domácnosti se ve videu na mých účtech na sociálních sítích objevují jen občas a jsou na tom mnohem líp než děti z jiné domácnosti, které celou noc zírají do iPadu. Myslím to vážně.“ Ozve se soucitné zamlaskání. „Hotová epidemie. Je to tak smutné. Na tohle byste se měli zaměřit.“

„Přivstala sis,“ prohodím k producentce Shannon, když si nalévám kávu.

„Nemohla jsem spát.“ Mračila se na jeden z knoflíků na kameře a s nabručeným výrazem jím otáčela jednou sem, potom tam. Když se Shannon na našem ranči ukázala prvně, byla to devatenáctiletá dívka s růžovými vlasy a kroužkem v nose, která odešla z Barnard College, aby se naplno věnovala práci za studentský plat. Teď jí bylo jednadvacet. Kroužek v nose zůstal, růžové vlasy ustoupily přirozenému hnědému odstínu. Nebyla jsem si jistá, jestli to je známka nějaké osobnostní proměny, nebo spíš praktického přistoupení na životní podmínky v místě vzdáleném hodinu jízdy od nejbližšího města. Poblíž farmy o rozloze dvou set hektarů se nenachází zrovna moc kvalifikovaných kadeřnic, které by uměly obarvit vlasy.

Zarazila jsem se, pak jsem se ohleduplně zeptala: „Zase máš ty sny?“

Podívala se na mě. „Kdo ti o nich řekl?“

V těch snech Shannon stála na nedalekém kopci a sledovala, jak celá farma hoří. Dům, kurník, zahrady – vše pohlcovaly plameny. Z fialových nebes pršely ohnivé koule o velikosti auta. Jak se požár šířil po polích, Shannon utíkala, nebo se o to snažila, zatímco se zhroutila stodola, v jejíchž troskách řvala zvířata. Někdy nás zahlédla, jak na ni zdálky máváme. A něco říkáme. A někdy, když byl sen dost dlouhý, spatřila z nebes vystřelovat světelné paprsky, které se coby milosrdenství snášely na mé děti, na Caleba i na mě. A které všechny zachránily – kromě ní.

„Chůva Louise o tebe má starost,“ řekla jsem, což podle mě bylo diplomatičtější než: Chůva Louise už má po krk toho vyděšeného jekotu, který ji budí uprostřed noci. Všechny zaměstnankyně farmy žily v pokojích nad stájemi vedle třídy pro domácí vzdělávání.

„Jsem v pohodě,“ řekla Shannon. „Nic se neděje.“ Natáhla se kolem mě, aby zapojila do zásuvky nabíječku. Chvíli jsme mlčky stály v koutku domu, kde jsme spolu trávily téměř veškerý čas kromě spánku.

Máš nejspíš tu nejoblíbenější kuchyň v Americe, přinejmenším za poslední dobu. Můžeš nám o ní něco málo říct?

„Jé, kde bych vůbec měla začít?“

Pohledem kritického oka kamery byl prostor pro vaření dokonale zaneřáděný: tady zavařovačka z poloviny naplněná vodou, tamhle rozsypaná mouka, několik pozapomenutých stonků květin, kterými bylo zasypané očividně opotřebované krájecí prkénko. Vypadalo to jako pracovní prostor matky, jako kuchyň z reálného světa, jen zcela zjevně lepší než cokoli, co by mohl ten reálný svět nabídnout. Lidé si myslí, že jim jde o minimalismus, že chtějí mít dům bez krámů, a přitom z dokonalého domova bez nepořádku mají sebevražedné sklony. Prostor musí vypadat zabydleně, aby v něm někdo chtěl být. Tohle je naprosto zřejmé, když si najdete čas, abyste se nad tím doopravdy zamysleli, jenže většina lidí si nenajde čas na přemýšlení nikdy. Většina lidí jsou blbci.

Dalším bonusem téhle části kuchyně bylo, že se nacházela rovnou u řady oken, takže tam po východu slunce ve kteroukoli denní dobu proudilo dokonale měkké světlo. Už jen když jsem stála poblíž tohoto kuchyňského kouta, připadala jsem si o dobrých šest let mladší. V soukromí jsem to nazývala plastickou chirurgií seslanou shůry, ale na internetu by mě ani nenapadlo to označit takhle. Rozzlobené ženy by mě sežraly zaživa.

Dokončíš vůbec někdy nějakou práci?

Smích, smích, smích.

„Bože, to ne. Omlouvám se, nechtěla jsem urazit ty, kteří něco dokončili, ale já? Osobně? To bych nikdy nedokázala.“

Shannon se s prázdným výrazem dívala z okna, které jako by se o těchto ránech zkraje zimního období stávalo portálem do světa pohrouženého do tmy. Vím, že přemýšlela o těch svých snech. Bylo jasné, že nemá sebemenší představu, co znamenají. Jak mohla být tak natvrdlá? Očividně k ní natahoval ruku Bůh, a to tím nejpřímočařejším způsobem, jakého je schopen, vypouštěl k ní kouřové signály, vysílal poštovní holuby, psal vzkazy na oblohu, jenže ona to všechno ignorovala. Nejspíš se objedná k nějakému podvodnému vykladači snů, spíš než aby vůbec zvážila možnost, že jí mysl nabízí přímé nahlédnutí na Boží úmysly. Byla škoda sledovat, jak Shannon naprosto obchází zjevení, ačkoli to nebylo zas tak překvapivé. Její mozek částečně vzdělaný na Barnard College byl nástroj tupý, sekulární a bez závitů, vhodný k přímé komunikaci s Bohem asi jako gumová špachtle k operaci srdce.

A proč by měl Hospodin tak naléhavě chtít oslovit zrovna Shannon?

Nuže. Tak trochu zlobila.

Když ke mně Shannon pozvedla zrak, pohlédly jsme si do očí. Zčervenala jsem, že mě přistihla, jak se na ni upřeně dívám s tak nepokrytě odsuzujícím výrazem. „A mimochodem,“ řekla, „dnes mi přivezli nový mobil. Ještě jednou díky za tu možnost expresního doručení.“

„To je samozřejmost.“ Jak se ukázalo, jedno z dětí před týdnem upustilo její mobil do louže. A jelikož jsem tak dobrá šéfová, okamžitě jsem to napravila tím, že jsem jí předala firemní platební kartu, aby si koupila nový, a doprovodila to nevážně míněným vtipem: Ještě abys měla trčet tady na venkově bez spojení se skutečným světem!

„Nechtěla sis dneska vzít tu fialovou zástěru?“

„Jo!“ řekla jsem a zasmála se. „Jejda! Těhotenská demence.“ Slovní obrat „těhotenská demence“ jsem nesnášela, ale dokonale vystihoval situaci. Zástěra, kterou jsem měla na sobě, byla tmavě modrá. Těchto videí jsme využívaly k uvedení nového odstínu zástěr v nabídce našeho e-shopu (35,99 $, 100% bavlna, knoflíky z recyklovaného plastu, vyrobeno ve Španělsku). „Hned pro ni dojdu.“

Když jsem vycházela z kuchyně, zrovna přišla chůva Aimee s druhým batoletem, Junebug. Jessa, která už měla sklenici prázdnou, vstala od stolu a vrtošivě se za mnou vlekla jak chmýří z pampelišky. Cestou popadla Junebug za ručičku a záhy už obě chůvy volaly zpátky holčičky, které mě následovaly do schodů.

„V pořádku,“ volala jsem přes rameno. „Můžou jít se mnou.“

Od našeho Stvořitele to byl zvláštní dar, že nás požehnal třemi dívkami za sebou. Všechny děti jsou dílem Božím, samozřejmě, ale skupinky dívek, jako sady dvou nebo tří šperků? To bylo něco úplně jiného. Mít holčičku je milé a mít chlapečka je příjemné, ale vícero dívek je doslova zosobněním duhy a pápěří, zářivého klubka radosti. Tito tvorečkové zaměření na sounáležitost, u kterých každá další dámička přibývá ke kmeni starších mladých dam, jako by vyrostly vždy o trošku víc a zářily krapet jasněji. Nosily se jako panenky. Splétaly si copánky. S mateřskou posedlostí se provokovaly, šlechtily a šťouchaly do sebe navzájem.

Kluci se postarají o naši obživu, až budeme staří a slabí, říkávala jsem s oblibou, ale holky? Ty budou tancovat kolem našich invalidních vozíků a házet nám na hroby okvětní lístky. A navíc přiznávám, že bylo jednodušší je naučit, jak se mají chovat před kamerou. Kluci se tomu občas bránili, frustrovalo je to nebo nudilo, ale dívky ne. Ty mohly ve videích vystupovat celé hodiny bez odmlouvání stejně jako jejich máma.

„Mami.“

Instinktivně jsem sebou trhla, potom jsem zjemnila výraz. „Ano, broučku?“ Stála jsem před zrcadlem v ložnici a zavazovala si novou zástěru, když se ve dveřích objevila má nejstarší dcera Clementine. Jakmile jí v létě bylo dvanáct, po pár dnech mě přestala oslovovat maminko. Pokaždé když jsem ji zaslechla, jak říká mami, zacukalo mi v očních koutcích; já to slovo nenáviděla. Byl to tak ošklivý zvuk, tak krátký a maskulinní, zdaleka ne tak melodický jako mnou preferované oslovení. Ale nebránila jsem se tomu. Clementine měla před pubertou, což znamenalo, že mě zkouší. Tlačit na ni by bylo to nejhorší, co bych mohla udělat.

Pozorovala jsem Clementine v zrcadle, jak přechází místnost a sedá si vedle holčiček na postel. „Co znamená tradwife?“

Ztuhla jsem. „Kdo ti to slovo řekl?“

„Co je? Je to něco špatnýho?“

„Tradwife,“ řekla Jessa a zachichotala se. Pak zvrátila hlavu a vyslovila to znovu. „Traaadwife!“

Připadalo mi téměř možné, že Clementine slyší mechanická kolečka v mém mozku, jak se otáčejí nadsvětelnou rychlostí a vybírají mezi pěti stovkami možných odpovědí na její otázku. Má nejstarší dcera byla jako já, nejen podobou, ale i založením: její inteligence byla jako nůž schovaný za zády. Když se teď pomalu blížila vstříc ženství, naše společné rysy mi začaly trochu lézt na nervy. Jako bych se dívala na vlastní klon, který ke mně pomalu kráčí z dáli. Co se stane, až ke mně dorazí?

Uvědomuju si, že něco takového byste k vlastní dceři cítit neměli. Ale mateřství je navýsost individuální záležitost. Čímž chci říct, že než jsem se sama stala matkou, tak mi každá žena, kterou znám, o mateřství lhala.

Kdyby se jednou tvoje děti staly influencery, byla bys na ně hrdá?

„Chci jen, aby moje děti byly šťastné.“

Následuje široširý úsměv.

Zvolila jsem nenucenou nevyhraněnost. To nejhorší, co můžete kdy udělat, je dát dítěti najevo, že vám něco není jedno.

„Vím, že trad je zkrácená verze slova tradiční. Někteří lidé označují ženy mého typu jako tradiční manželky. Z očividných důvodů.“

Těmi některými lidmi jsem měla na mysli Rozzlobené ženy. Právě ty mě nazývaly tradwife a část výrazu trad vyslovovaly, jako by to byla zkratka pro cosi zlého, jako by tradiční nebylo v každém případě slušné slovo. Ale tyhle ženy nebyly příčetné ani šťastné a stejně tak moc nevěřily v osobní odpovědnost. Místo aby se samy sebe ptaly, proč takové množství drahocenného času, který je jim vyměřen, tráví hrabáním se v životech ostatních, když by mohly připravovat vlastní domácí pokrmy, nebo se dokonce podívat do očí vlastním dětem; místo aby se samy sebe ptaly, proč tráví tolik času rochněním se ve vlastní zkažené závistivosti, když by mohly ze svých životů vybudovat něco, na co by mohly být hrdé – tak jim šlo očividně mnohem víc o to, aby mohly každý večer vypít láhev vína a vypsat se ze svých pocitů na on-line fórech o mé osobě. Asi je to pouhá domněnka, že tyhle ženy jsou násosky, ale soudě podle množství pravopisných chyb v každém jejich příspěvku bych to označila za důvodnou hypotézu. Ženy označované jako tradwife podle příspěvků na sítích zrujnují tuto zemi tím, že zůstávají prodvané za své manžele. A Ameriku znicí, protože doopravdy rády tráví čas se svými dětmy.

Taková prohlášení bych okomentovala na jednom ze svých šesti anonymních účtů na sociálních sítích, které pravidelně střídám: „Propánakrále, chraň Bůh!“

Předtím, než mi tyto ženy začaly říkat tradwife, nazývaly mě fanatickou pámbíčkářkou, vůdkyní sekty, množitelkou. V porovnání s těmito přízvisky mi označení tradwife připadá mírné.

„Osobně si nemyslím, že ctít tradice je špatné,“ řekla jsem. „Vy ano?“

Ty dvě maličké zavrtěly hlavičkami. Ne, maminko. Máme tě moc rády, maminko. Ale Clementine na mě jen civěla. „Takže říkáš, že jsi taky taková?“

Najednou jsem si připadala jako při výpovědi u soudu. „Clementine, proč mi prostě neřekneš, kdo o mně před tebou mluvil jako o tradwife?“

„Nikdo,“ odpověděla. Rázem se začala nudit. „Jen jsem se zeptala. Chjo.“

Když si stoupla, opět jsem se zadívala na svůj odraz a u toho si zavazovala stuhu zástěry. „Řekni chůvě Louise, aby se koukla na předpověď počasí,“ řekla jsem Clementine. „Možná že dneska bude pršet. Děti by si měly vzít pořádné boty.“

Clementine neodpověděla, a když jsem se k ní otočila, byla pryč.

Chůvy. Určitě za to mohly chůvy. Neustále nechávaly ležet mobily po kuchyni a na polštářcích gauče, ač jsem jim kolikrát připomínala, aby to nedělaly. Ochránit vlastní děti před světem byl nesmírně náročný úkol. Jessa a Junebug byly stále tak malé, tak snadno ovlivnitelné – ale Clementine? Prakticky už byla ženou. Nedalo se jí věřit.

Nechávají se tvoje děti rády filmovat?

„Ach! Milují to.“

Plánem pro dnešní natáčecí den bylo upéct pecen chleba z mého proslaveného kvásku a vyobrazit na těstě betlém za použití bylinek, které jsem osobně natrhala na naší zahradě. Což bych vlastně dělala, i kdyby na chleba nebylo, odpusťte mi tu slovní hříčku. Navíc svátky vždycky znamenaly velký růst tržeb na našem e-shopu (krájecí prkénko značky Ranč Loňské sněhy z třešňového dřeva, 120 $, vyrobeno v Brazílii; francouzská směs solí značky Ranč Loňské sněhy, 45 $, vyrobeno ve Francii; patentovaná interiérová barva značky Ranč Loňské sněhy balená po galonech v odstínech Statek, Osadník a Kovbojka, vše vyrobeno v Americe, 80 $ za galon). Pecen nebyl zas tak velkým lákadlem, spíš iniciační drogou: jeden levandulový Ježíšek v jesličkách z rozmarýnu, k tomu tři mateřídouškoví králové a „fa la la“, moji sledující budou klikat, klikat, klikat, dokud nenaplní svá srdce, stejně jako nákupní košíky e-shopu. A budou žadonit o přídavek – jako vždycky.

Udělat bylinkový chléb trvalo čtyři hodiny. Tuto standardní porci času Shannon sestříhá a nakouskuje do třicetisekundového časosběrného videa, na kterém se budou mé prsty potřeštěně míhat po obrazovce při překládání, hnětení a laskání kusu bledého těsta. Druhá polovina dne je určena pro Normální večeři. Chystala jsem se na neděli připravit tradiční pečeni (nebo snad mám říct tradpečeni? plánovala jsem připsat do titulku s mrkajícím smajlíkem, z čehož by šly Rozzlobené ženy opravdu do vývrtky). Zdrojem veškerých ingrediencí bude naše farma, až na samotné hovězí, které technicky vzato pochází ze supermarketu nacházejícího se na druhé straně horského průsmyku.

V určitý moment zkraje odpoledne jsme zjistily, že nám došla čerstvá vejce, tak jsme se rozhodly uspořádat výpravu do kurníku. Obloha a pohoří nám skvěle posloužily. Já blaženě kráčela ke kurníku, Jessa a Junebug se mě držely za sukni a dál jsme se brodily blátem, než jsem pozdravila naše dámy, jak říkám slepicím pokaždé, když jsem před kamerou. Dámy.

„Dobrý den, dámy,“ pronesla jsem zpěvným hlasem. „Jakpak se dneska máme?“

Shannon, která šla za mnou, zakopla o šňůru od kamery a nahlas zaklela. „Pardon,“ řekla, „mohla bys dát tuhle část znovu?“

Samozřejmě že ano. Mohla jsem cokoli dát na povel milionkrát za sebou a na milion způsobů zabarvení hlasu. „Dobrý den, dámy! Jakpak se dneska máme?“

„Perfektní. Teď se přesuňme ke sbírání vajíček.“

„No ne,“ ozvalo se za našimi zády. „Nestojí tam u kurníku Marilyn Monroe?“

Klidně by to mohla být ona! Se smíchem jsem obrátila oči v sloup, měla jsem pouhý okamžik na uhlazení sukně a modlila se, aby Shannon nepřestala natáčet, když Caleb dlouhými kroky došel do kurníku, popadl mě a zlomil v pase. Zatímco mě líbal, naše dcery skandovaly. Potom mě zase narovnal a zazubil se, když jsem ho žertem plácla přes rameno. „Úplně jsi mi zašpinil boty!“

„Trocha špíny ještě nikoho nezabila.“ Klepl si na krempu kovbojského klobouku a mrkl na mě.

Zasmála jsem se a opět obrátila oči v sloup. „Natáčíme, Calebe.“

Jako by to nevěděl.

„Vlastně ne,“ řekla Shannon. „Těsně předtím, než Caleb promluvil, jsem zmáčkla pauzu. Takže vy dva jste v suchu. Jestli si chceš udělat krátkou přestávku, můžu jít uvařit kafe.“

„Aha,“ řekla jsem sklíčeně. „Dobrá. Ale vlastně si nemusíme…“

Jenže Shannon už táhla kameru za sebou a rychlými kroky se vracela k domu.

Caleb mě dvakrát něžně plácl po zadku. Jak jsme se dívali za Shannon, která otevřela domovní dveře zbytečně prudce, zeptal se: „Pořád je rozrušená?“

Zaplavil mě příval emocí.

„Ano, Calebe,“ řekla jsem konečně. „Pořád je rozrušená.“

„No, brzy se jí uleví. Až…“

Podívala jsem se na něj, až zmlknul. „Vůbec ženy nechápeš.“

Chystal se něco odvětit a já se ho chystala ještě ostřejším prohlášením umlčet, ale pak jsme si jaksi oba zároveň uvědomili, že nás někdo pozoruje.

Jessa, Junebug. Mžouraly na nás naše holčičky, ta roztomilá stvoření. Sledovaly nás, jako vždycky. Kde sakra vězela chůva Aimee?

Nezáleželo na tom. Každopádně to byl dobrý nácvik. Tohle jsem si říkala, když jsem zjistila, že jsem pod dozorem dítěte, které mělo být pod dozorem někoho jiného. Je to dobrý nácvik! Bezchybně vystupovat před kamerou se člověk nenaučí přes noc. Nácvik trvá celé roky a pak další a další.

Na špičkách jsem se naklonila ke Calebovi a dvakrát ho krátce políbila. „Vrať se k práci, kovboji.“ Holky se smály a tleskaly, já se z té odměny zapýřila. Caleb se s námi třemi rozloučil klepnutím na krempu klobouku a dlouhými kroky opět odkráčel do stodoly, kde nejspíš stráví ještě hodinu nebo dvě urovnáváním žoků sena. Caleb si vždycky uměl najít něco na práci. Zároveň si uměl najít na práci pouze takové povinnosti, které ho skutečně bavily: dojení Sassafras, vykružování osmiček velkým traktorem John Deere na pastvinách, celonoční bdění u rodící prasnice. Co se týče povinností, které ho nebavily – čištění, sázení, sklízení, kydání hnoje –, tak ty nechával na pomocnících.

Počkat. Vy máte na ranči taky pomocníky?

Pauza.

„Ještě jsem se o tom nezmínila?“

Sakra. Asi bych to zase měla svést na těhotenskou demenci.

„Vlastně máme dva nebo tři. Jenom na sezonní práce. Záleží na tom, co se zrovna na farmě děje. Potřebujeme veškerou pomoc, jakou dokážeme sehnat!“

Ale proč jsi…

„Těhotenská demence!“

Natáčení Normální večeře se protáhlo. Nálada v celém domě pohasla. Shannon a já jsme se začaly hašteřit, jak má vypadat natáčení z ptačí perspektivy, a to handrkování nás připravilo o deset minut odpoledního světla, kvůli čemuž jsme musely spěchat, což vedlo k další rozmíšce. Potom skončilo domácí vyučování o čtvrt hodiny dřív než obvykle, protože chůva Louise dnes podle všeho neměla chuť na poskytnutí komplexního vzdělávání, a najednou byla kuchyň plná ustavičného kňourání; kluci se hádali s Clementine, co si zahrají před večeří, a chůvy – které byly podle ujištění zprostředkovatelské agentury výkvětem svého oboru, i když jsem někdy měla pocit, že jim dávám plnou gáži za poloviční úvazek – prostě seděly na gauči a zíraly do svých mobilů, zatímco probíhala bitva kvůli figurce skotského teriéra z Monopolů. (Na výslovné přání mého tchána to byla jediná stolní hra, která mohla v našem domě být. Jak Doug prohlásil: je důležité, aby si děti co nejdříve osvojily význam volného trhu.)

Chůvy. Ach ty chůvy! Touto dobou měly tendenci stávat se zbytečnými. Od chůvy Aimee jsem ani víc neočekávala. Byla to hloupá dívka z Los Angeles s dokonale symetrickým obličejem a se schopností udržet děti naživu, což bylo tak všechno. Zato od chůvy Louise, která byla o pět let starší než Aimee a měla magisterský titul z pedagogiky, jsem očekávala víc. Byla pro nás jako členka rodiny.

Řekla jsi právě, že chůvy jsou jako rodina?

Ticho.

Určitě chápeš, že tu existuje dlouhá a kontroverzní praxe z minulosti, kdy bílé ženy nazývaly své zaměstnance „rodinou“.

Ještě delší mlčení. Jemný, vševědoucí úsměv.

No. To není správně.

Jemný, nevědoucí úsměv.

Lepší.

„Další otázka, prosím!“

„Dámy, můžu s vámi chvíli mluvit?“

Chůvy zvedly hlavy od mobilů.

„Clementine použila něčí mobil bez dohledu,“ řekla jsem. „Dneska se mě zeptala, co je tradwife.“

„Tedy,“ řekla chůva Aimee, pak se odmlčela.

Namířila jsem na ni úsměv. „Ano?“

„Chci říct…“

Další odmlka. Chůva Aimee vypadala jako marioneta se slepenou čelistí. Ubránila jsem se nutkání přikročit k ní a otevřít jí ústa sama.

„Budeme opatrnější,“ řekla chůva Louise. Přísně se na chůvu Aimee zadívala, což byl vizuální ekvivalent kopance pod stolem.

Chůva Aimee přikývla. „Jo. Už se to nestane.“

Zhluboka jsem se nadechla a povzdychnutím se zbavila zloby. „Můžete si dnes obě vzít na starosti večeři? Napadlo mě, že si na chvíli zajedu do obchoďáku.“

Periferním pohledem vidím, jak Clementine ožila.

Jako na zavolanou.

Vzít holky s sebou do obchoďáku Super Target vzdáleného půl hodiny jízdy pro ně byl vzácný přepych. Clementine si ve Starbucks objednala frappuccino s extra porcí šlehačky, tedy velkou dávku kofeinu a cukru na tak pozdní odpoledne, ale ovládla jsem se a nekomentovala to. Jesse a Junebug jsem každé objednala zákusek na špejli a jablkový džus, pro sebe pak cappuccino bez kofeinu s odtučněným ovesným mlékem. Snažila jsem se tyhle výpravy omezit na jedenkrát za měsíc; obvykle za nás nákupy vyřizovala chůva Aimee. Ale dokonce i mně bylo příjemné sem příležitostně zajet a proplouvat pod otupujícími zářivkami, ačkoli jsem se musela podivovat, kolik lidí sem zavítá každý týden. To já když strávila v Targetu déle než půl hodiny, bylo mi jako při léčení zkaženého zubu.

Zatímco jsem pomalu tlačila vozík ústřední uličkou, holky kolem mě chaoticky kroužily, pouhé rozptýlení přecházelo v super zábavu. Kiosky se šperky. Regály s oblečením. Police s tělovými mléky balenými v odstínech mandarinky a kaki a růžové žvýkačky. Vidíte, jak příjemné můžou být i drobnosti, holky? Vnímáte to vzrušení z velké dávky cukru, když si ho dáte po tolika dnech opatrného…

„Natalie?“

Zastavila jsem se a rozhlédla kolem. Předstírala jsem zmatenost, ačkoli v duchu jsem si říkala: Kristepane, to snad ne. Ať to nejsi ty.

S Vanessou jsme chodily na stejnou střední školu. Stejně jako já i ona dělala atletiku, ale do školního týmu nastoupila až v maturitním ročníku, takže jsme spolu moc času netrávily. Teď na sobě měla zdravotnické oblečení a stála vedle dvou nákupních vozíků plných zboží, zpoza ní vykukovala předpubertální dcera se stejným zlostným výrazem hlubokého zklamání, jaký mívala Vanessa při každém závodě. Loupla jsem okem po vozíku, který byl ke mně blíž. Holítka na jedno použití, krabice papírových kapesníků, šest plátků chemikáliemi nafouklé šunky zabalené do tří vrstev plastu. Doslova jsem cítila smrad ze skládky, kde všechno tohle zboží za měsíc skončí, všechny tyhle produkty, které byly jako odpad už vyrobené. Když jsem se zase zadívala na Vanessu, která se na mě teď mračila se stejně kyselým výrazem jako její dcera, srdce se mi obměkčilo nostalgií. Chudinka. V životě nevyhrála jediný závod.

„Tak ráda tě vidím!“ řekla jsem. „Kolik je to let… deset?“

Vanessa popotáhla nosem a podívala se na můj vozík. „Nevěděla jsem, že chodíš do Targetu.“

„Ale samozřejmě že ano. Jsem snad taky člověk, ne?“ Zářivý úsměv jsem nasměrovala na její dceru. „A kdopak je tohle?“

Vanessa se na dceru zadívala se zvláštním výrazem, jako by se ji snažila vidět mýma očima. „To je Zoe.“

Zoe vypadala o pár let mladší než Clementine. Jestli poznala, že se mluví o ní, nedala to najevo. Jenom na mě civěla s výrazem intenzivního utrpení. Jak milé.

„A tyhle jsou tvoje, hádám správně?“

Sledovala jsem její pohled namířený ke Clementine přikrčené v uličce, kde listovala obrázkovou knížkou, zatímco menší holky jí dychtivě nakukovaly přes rameno. Zaplavil mě pocit blaha, který byl silnější než jakékoli umělé veselí z přemíry cukru. „Ano. To jsou moje holky. Nejstarší je Clementine, ty mladší jsou Jessa a Junebug.“

Když jsem se otočila zase k Vanesse, přihlouple se uculovala. Kdy jsem naposledy viděla dospělou ženu se uculovat? „Taková jména. Víš, máš můj obdiv, že zůstáváš tak oddaná starým časům.“

Úsměv mi o něco povadnul. Už je to tady.

Vanessa vyrůstala v rodině, kde vládla přísnost a pobožnost mnohem větší než v té mé, nicméně se od té doby z vlivu rodičů vymanila a teď ráda sáhodlouze útočila na svou příšernou výchovu formou příspěvků na Facebooku, z nichž každý obdržel v průměru tři až pět lajků. Vanessa chtěla, aby svět věděl, že teď už je moderní. Že se změnila. Že jí bio potraviny! (Zřejmě kromě těch, které nakupuje v Targetu!) Samozvané progresivní ženy jako Vanessa byly chemicky závislé na nenávisti vůči ženám jako já. To mi bylo jasné. Věděla jsem, že se na rodinných oslavách nestoudně opíjí, otvírá mou profilovou stránku na Instagramu a komukoli, kdo je tak hloupý, aby se nacházel poblíž, ukazuje, že ona se s touhle ženou znala, poznaly se už na střední škole, a vzápětí se pustí do dokola omílaného opileckého blábolení o tom, že všichni lidé vyznávající tradice jsou blbci, všichni pobožní lidé jsou blbci, že blbci jsou všichni ti, kteří si vybrali jiný životný styl než ona, prostě samí blbci, přičemž ve skutečnosti chtěla říct: Já týhle ženský, kterou jsem znala, tak strašně moc závidím, že mě to snad zabije.

Ženy jako Vanessa s těmi svými drahými latexovými čely a samolepkami podporujícími Hillary Clintonovou na nárazníku auta… Ty nevěděly, co chtějí. Nedokázaly zaujmout skutečně principiální postoj, i kdyby jim ho někdo vpíchnul injekční stříkačkou přímo do obličeje. Sám Bůh ví, že nedokázaly přijmout odpovědnost za svůj život, proto svou nespokojenost sváděly na mě. Na tu hloupou, ignorantskou, zpátečnicky smýšlející tradwife. Vůbec nezáleží na tom, že jsem odmaturovala mezi třemi nejlepšími. A vůbec nezáleží na tom, že jsem se samými jedničkami studovala na Harvardu globální religionistiku, zatímco Vanessa na Michiganské univerzitě obrážela večírky. (Ano, přiznávám: čas od času se na její instagramový profil kouknu i já.) A vůbec nezáleží na tom, že já se ve svém životě skutečně držím všech zásad, které ony tak rády vytrubují do světa na Instagramu. Jezte lokální potraviny! Podporujte drobné podnikání! Snižte množství odpadu!

Rozzlobené ženy si můžou říkat, co chtějí, ale fakta jsou fakta. A já byla zásadová. Mne zásady definovaly. Sebevětší peníze by mě nedokázaly přinutit, abych ochutnala jen ždibíček té rakovinotvorné šunky v nákupním vozíku, jehož obsah připomíná hru Tetris. Sebevětší míra natvrdlé touhy po uznání by mě nepřiměla dát dceři tak bezzubé trendy jméno jako Zoe, které zoufale křičí: sbal mě!

Píča jedna.

Odpusť, Hospodine. Poslední dobou nade mnou vítězil hněv. Což byl problém hodný nápravy, což jsem taky plánovala udělat… opravdu! Jen kdybych měla víc času, napravila bych to, přísahám.

„Ráda tě vidím,“ řekla jsem v poklidu. „Někdy bys měla s dětmi zavítat k nám na farmu!“ Zamžourala jsem na její trucující dceru, jež nápadně připomínala zlobra. „Vsadím se, že bys moc ráda viděla, odkud pochází šunka, viď?“

Vanessa potichu zaúpěla. Bylo to intimní a ostudné, asi jako nepředvídaný pšouk ve společnosti mužů i žen. Její obličej nabral jasně růžový odstín. Věděla jsem, že jsem jí svou nabídkou hodila návnadu, která se do ní zasekne drápkem. Určitě jí bylo jasné, že jsem to nemyslela vážně, ale přesto tu možnost zvažovala, protože Vanessa pravděpodobně ze všeho nejvíc na světě chtěla na vlastní oči vidět právě tu mou pitoreskní malou farmu. Slepičky, mé dámy. Velkou červenou stodolu, fotogenickou za všech světelných podmínek. Zahrady, ach, ty zahrady! Měla pseudoerotickou představu, jak spolu pečeme můj pověstný dort s citronovou polevou, obě se chechtáme nějaké pitomosti a někde na pozadí si mírumilovně hrají naše děti. Nic z toho se nikdy nestane, přesto se Vanessa představy toho nesmyslného dne nevzdá – a příští týden, měsíc nebo rok se jí bude šířit jícnem jako bakteriální nákaza. Ta nesmírně ponižující touha, která je stejně tak silná, matoucí a animální jako touhy, které Vanessu inspirovaly ke koukání na ztišené lesbické porno, zatímco vedle ní spal manžel. (Rozhodně byla tím typem ženy, která kouká na ztišené lesbické porno, zatímco vedle ní spí manžel.)

Nech si to šrotovat v hlavě, Vanesso, říkala jsem v duchu a blaženě se usmívala. Jen do toho. Mysli na mě tak silně, až dostaneš migrénu. Byla to natolik potěšující představa, že stála i za pocit viny, který ji doprovázel – asi jako bonbon za šesták. Bude o mé slavné malé farmě přemýšlet celý rok a nakonec pomyslně kousne do kyselého jablka tím, že si objedná sadu mých značkových hrnců (250 $; vyrobeno na Tchaj-wanu), kterou si nechá doručit na adresu kamarádky, jejíž jméno mi nic neříká, abych nikdy nezjistila, že mi Vanessa dala vydělat. Až takhle mě ta ženská nenáviděla. Až takhle nenáviděla samu sebe.

„Řekni, že jednou přijedeš,“ řekla jsem naposledy a doširoka se usmívala. „Řekni to, prosím tě.“

„Díky,“ řekla úsečně Vanessa. „Přijedu.“ Vypadala, jako by spolkla lahvičku ibuprofenu. Načež jsem se celá rozzářila.

Ještě jsme spolu probraly několik málo zbytečností, aby měla Vanessa čas vrhnout několik málo letmých pohledů na mé tělo (bezpochyby si všimla, že ta sukně, která mi volně splývala z boků, byla ta samá, kterou jsem o desetiletí dřív nosila do školy), a abych měla já čas celou dobu její tělo ignorovat (musím to vůbec upřesňovat?). Rozloučily jsme se. Když jsem s holkami zašla za roh, Vanessa mým zádům ukázala vztyčený prostředníček. Sice jsem neviděla, že by to udělala, ale vycítila jsem to. Přísahám. A kdo by jí to mohl vyčítat? Měla jsem život, jaký ona vždycky chtěla, jaký chtěla stále, ale už to nedokázala přiznat. Jistě, Vanessa byla emancipovaná – ale já byla šťastná. A byla to taková škoda, že? To, jak některé ženy dobrovolně zpronevěřují každičký kousek své osobnosti ve jménu budování života, který si neužívají.

Vanessu jsem minula ještě jednou ve frontě na pokladnu a vesele jsem jí zamávala, ale neviděla mě. Handrkovala se s dcerou o něco v nákupním vozíku. Tou dobou jsem znovu získala ztracený klid a necítila vůči Vanesse nic než lítost.

Co si tví přátelé myslí o tvém úspěchu na internetu?

„Přejí mi to. Proč by ne?“

Lítost. Litovala jsem ji.

Ale taky jsem si pomyslela: ať jde do prdele.

Odpusť, Hospodine, ale ať jde fakt už do prdele…

Než jsme došly k autu, setmělo se a já doslova pěnila vzteky. Ta mrcha Vanessa bezpochyby spěchala domů, aby o mně napsala příspěvek do jednoho z těch debilních jízlivých fór – vsadím se, že by vás nenapadlo, že by někdo jako Natalie nakupoval v Targetu!!! –, a já pak budu celý týden trpět a schytávat to v komentářích... A pak Shannon! Ta drzost! Ta naprosto neuvěřitelná drzost toho rozmazleného, nevzdělaného, morálně zkaženého sprat…

Dýchej, Natalie. Jen dýchej.

Clementine vzadu upínala holčičky do autosedaček. Já seděla za volantem, který jsem pevně třímala v rukou, a zírala přímo před sebe. Pak jsem zběžně koukla na mobil na palubní desce. Uklidnila jsem se.

Ano. To by bylo hezké. Příspěvek o nákupu v supermarketu bych mohla na internetu zveřejnit sama a vzít tím té debilní Vanesse vítr z plachet.

Vzala jsem do ruky mobil a stiskla tlačítko pro zapnutí kamery, právě když Clementine usedla na místo spolujezdce. „Holky,“ řekla jsem a usmívala se do rozsvíceného displeje, „co si odvážíte z našeho dnešního velmi speciálního výletu do Targetu?“

Jessa a Junebug pisklavě odpověděly: „Plyšáka! Třpytivou vodičku!“

„A co ty, Clementine?“

Natočila jsem kameru tak, aby zabrala můj široký úsměv i Clementininu siluetu na místě spolujezdce. Koupila si lak na nehty v novém odstínu. Ale na otázku neodpověděla. Odvracela hlavu. „Clementine, co sis koupila…“

„Přestaň mě natáčet.“

Zkoprněla jsem. Ihned mi hořely tváře.

Tohle nikdy předtím neudělala. Ani jednou.

Rychle jsem se podívala do zpětného zrcátka: Jessa si hrála s náramkem, který měla sestra kolem zápěstí, Junebug potichu žvatlala o novém plyšákovi. Vypnula jsem natáčení a položila si mobil do klína displejem dolů. Třásly se mi ruce. Zařadila jsem rychlost a pomalu jsme vyrazily k výjezdu z parkoviště.

„Nevěděla jsem, že se ti nelíbí, když tě natáčím, Clementine,“ prohodila jsem, jakmile jsme se zařadily do mírného provozu na horské dálnici směřující k nám domů. „Vždycky jsem tě nabádala, ať mi řekneš, že s tím nesouhlasíš. Nebo snad ne?“

Ne.

Clementine si opřela čelo o okénko. „Tak ti to říkám teď.“

„Beru na vědomí.“ Žádná z holek se na mě teď už nedívala, přesto jsem se z nějakého důvodu usmívala. Přestaň, okřikla jsem se v duchu. Přestaň se takhle usmívat. Ale nešlo to. A nepřestala jsem.

Co se týče souhlasu, myslíš, že jsou děti schopné…

„Ale prosím tě.“

Odmlka.

Můžu dokončit otázku?

Delší odmlka.

„Ano. Samozřejmě.“

Co se týče souhlasu a zveřejňování fotografií dětí na veřejných účtech sociálních sítí…

„Vlastně si musím udělat krátkou přestávku a odskočit si. Nevadilo by to?“

Později toho večera přišel Caleb do ložnice a řekl: „Dneska jsem zase mluvil s tátou.“

„Ano?“ Pročítala jsem e-maily a hromadně mazala spam, zatímco chůvy chystaly děti do postele. V tu chvíli mi ve schránce cinkl další příchozí e-mail. Od Shannon. V předmětu stálo: oficiální výpověď.

Zarazila jsem se. Chvíli jsem civěla na řádek s předmětem zprávy. Pak jsem na ni klikla.

Natalie,

píšu proto, abych ti dala vědět, že už pro tebe pracovat nebudu. Po těch událostech, které se staly v létě, a následných nočních můrách je jasné, že tahle práce nadále nesvědčí mému duševnímu zdraví. Mám lístek na autobus, který odjíždí dnes pozdě večer. Nepotřebuju svézt, na zastávku mě odveze chůva Aimee.

Jestli tě to zajímá, tak si nemyslím, že bys byla špatný člověk. Jen jsi podle mě zmatená.

Dětem prosím tě vyřiď, že je zbožňuju.

Shannon.

PS: Omlouvám se, že jsem narušila tvůj harmonogram natáčení.

„Natalie? Halóóó, je tam někdo?“

„Promiň. Já jen… musím si rychle něco vyhledat. Strpení.“

Přečetla jsem si e-mail podruhé, pak potřetí. Potom jsem se zadívala na Caleba. „Co jsi říkal?“

„Něco se děje?“

Zasmála jsem se až příliš zvesela. „Jenom hloupé e-maily s reklamou. A teď už tě poslouchám, tak mi prosím tě řekni to o tvém otci.“

„Tak tedy…“ Udělal dramatickou pauzu. Virbl prosím. „Myslí si, že už dozrál čas.“

Netrpělivě jsem přikývla – bylo mi jasné, co se chystá říct –, ale pak jsem si vzpomněla, že to mělo být velkolepé odhalení. Hraj to dál, Natalie. Odříkej svůj text. „Dozrál na co, miláčku?“

Věděla jsem přesně, co bude následovat. Vlastně jsem všechno tohle předvídala – tchánův tlak na Caleba, aby se stal politikem, Shannonina podaná výpověď –, protože jsem to svým způsobem sama zorganizovala, ale i tak mě nesmírně šokovalo, že se to konečně děje. A jedeme. Domino se začíná hroutit. A přesto: co si to ta holka dovoluje! Předpokládám, že to byl tón toho e-mailu, který se mi dostal pod kůži víc než samotný obsah. Tak falešně dospělý. Přímo z něj kapala blahosklonnost, na kterou Shannon nemá nárok. Protože přesně takový styl psaní byste očekávali od jednadvacetiletého člověka. A přesně takový styl psaní bych očekávala zejména od Shannon, od té ztracené ovečky, od té stupidní mršky.

Odpusť, Pane náš. Odpusť, odpusť, odpusť.

„Dozrál čas,“ řekl Caleb. „Na kandidaturu.“

„Panebože. Jú.“

Calebův otec byl nejen senátorem. Byl seriózní politickou figurou. Ve funkci už byl čtyři desetiletí, každých šest let se o ni bez protikandidáta ucházel znovu. Byl to válečný veterán a vyznavač rodinných tradic, takový ten chlápek, kterého lidé s naprostou upřímností popisují jako Johna Waynea ze skutečného života. Nemýlili se. Doug Mills měl široká ramena a velké sebevědomí. Hlavní patriarcha. Téměř každou poznámku, kterou pronesl vůči jinému muži, doprovodil srdečným poplácáním po rameni. Pokud průzkumy před volbami byly aspoň vzdáleně přesné, měl se brzy stát příštím prezidentem Spojených států. Byl taky mým největším spojencem. Jak mně, tak tchánovi bylo jasné: neexistovala jiná alternativa. Byl tu pouze tento plán, velmi delikátní, v rámci kterého mělo být postaráno naráz o dvě proměnné – o mou producentku i o mého manžela.

Poslední otázka, paní Hellerová Millsová: Chtěla byste okomentovat ta strašlivá nařčení z napadení na ranči Loňské sněhy?

„Bohužel nemůžu komentovat něco, co je předmětem oficiálního vyšetřování.“

Tady bych se ráda zastavila a řekla: jiná žena by ztratila nervy už před lety.

Nemyslím si, že bys byla špatný člověk.

To bylo smělé prohlášení určené manželce muže, se kterým jsi šukala. Právě tohle slovo jsem hledala: smělé. Celý ten e-mail byl tak děsivě smělý, že mohl nějaké jiné, podřadnější ženě způsobit naprosté nervové zhroucení, aby pak mrskla mobilem přes celý pokoj a syčela na svého pitomého nepoužitelného manžela, který ho nedokáže udržet v kalhotách: Koukni, cos udělal. Ale ne mně. Když jsem zírala na toho záletného blba, kterého mám za manžela, v duchu jsem se poplácala po zádech za všechnu tu práci, jakou jsem během let udělala, abych se zocelila před světem. Stáli jsme před propastí naší první PR katastrofy. Už jsem viděla ty titulky: Rodina proslavená na sociálních sítích čelí bouři nařčení. Nebo ještě hůře: Je Natalie Hellerová Millsová vůdkyní sekty? Bývalá producentka vypovídá.

Dokázal by takový titulek zničit rodící se politickou kariéru? Určitě ne. Amerika od politiků vůbec žádnou morálku neočekává. Pokud vůbec něco, tak předpokládáme, že budou lehce odporní. A třeba by to na Středozápadě mému zhýčkanému muži naopak pomohlo. A třeba by se taky rozrostl počet mých followerů. Chudák těhotná ženská dělá všechno pro udržení rodiny. Ale vážně, když se nad tím zamyslíte, tak by se z celé téhle situace mohl stát instagramový trhák.

Ale to bych předbíhala. Prozatím nebylo potřeba uvažovat tímhle směrem. Dokonce zatím nebylo potřeba říkat Calebovi o tom e-mailu. Tohle nebyl typ záležitosti, s níž by si můj manžel uměl poradit. Nebyl to typ záležitosti, kterou by uměl napravit někdo, kdo navzdory maximální snaze stále dával svou maskulinitu na odiv neotesaným a nepřirozeným způsobem, jako by to byl nepadnoucí svetr, do kterého jsem ho násilím nasoukala. Kdyby se to dozvěděl, situaci by ještě zhoršil. Udělal by něco naprosto idiotského, například by zajel autem k té autobusové zastávce a před davem cizích lidí by prosil Shannon o odpuštění.

„Myslím si, že je to skvělý nápad,“ řekla jsem přesně tak, jak jsem si nacvičila. „Vsadím se, že z tebe jednou bude prezident. Stejně jako z tvého táty.“

Caleb se úlevou celý rozzářil. Nikdy by to nepřiznal a polovinu svého života od toho utíkal, ale byla to jediná věc, o kterou doopravdy stál: být přesně jako jeho drahý táta.

„A teď se za to pomodleme,“ navrhla jsem.

Poklekli jsme společně u gauče. Přitiskla jsem čelo na sepnuté ruce a snažila se dýcháním zbavit vzteku, ale nešlo to. Vztek byl jako bacil. Nadále se mi množil v žaludku. Manželovy poklesky se obvykle daly snadno prominout, ale dnes večer jsem ho chtěla zabít. Doslova jsem viděla, jak kolem mě proplouvají jeho neslané nemastné modlitby v myšlenkových bublinách popsaných drobným fontem Comic Sans: Prosím, Hospodine, dohlížej na bezpečí mých dětí a taky prasat. Pomoz mé ženě mě nadále milovat. Bodla by mi kuřba, Hospodine, a jestli tím nežádám příliš, rád bych měl sílu stát se někým výjimečným. Rád bych se stal legendou.

Všichni muži se chtějí stát legendou. Je to tak trapné.

A co jsem chtěla já? Snadná odpověď. Chtěla jsem víc toho, co už jsem měla. Chtěla jsem, aby se na sebe celý svět díval mýma očima. Chtěla jsem vliv na nové úrovni. Ale jelikož se o něco takového nežádá přímo, spokojila jsem se s něčím jednodušším:

Prosím tě, Hospodine, ať tenhle plán vyjde. Prosím, nenech ji zvítězit. A dej prosím mému muži rovnou páteř. Už mě unavuje, když si musí pořád půjčovat tu mou.

Amen.

ČÁST DRUHÁ

SOUČASNOST

1

Byl to den, týden, měsíc?

Vím jen toto – jednou ráno jsem se vzbudila a řekla si: Ježíši Kriste, to je ale kurevská zima.

A pak: Odpusť, Hospodine.

Klít jako nějaká náctiletá lůza není ideální způsob, jak začínat den. A přesto: ona je zima. Tužší než obvykle.

A není i větší tma než obvykle?

Uklidni se, Natalie. Trocha chladu ještě nikomu neublížila.

Když jsme byly se sestrou malé, bylo tradicí, že nám na Štědrý den matka vyprávěla o našich předcích: jak se do Ameriky dostali přes Ellis Island, pak se vydali na západ bryčkou taženou koněm, aby si vykolíkovali tu nejúrodnější půdu, jakou dokázali objevit. „Staré časy nebyly pro slabé povahy,“ vykládala monotónním hlasem matka, romanticky zahleděná kamsi do dáli. „Představte si, jak odvážní museli být vaši pra-pra-pra-prarodiče. Nebo že museli čelit indiánům vyzbrojeným šípy. Bránit svůj dobytek před vlky. Chytat ryby rovnou z potoka. Pít mléko rovnou z vemene. Představte si, holky, co obnášelo přežít ty nejchladnější, nejdelší, nejtemnější zimy, jaké si vůbec dokážete vybavit, aniž byste vůbec mohly snít o elektřině, která by vás zahřála.“

Tuto praxi jsem zavedla i u svých dětí. Vykládala jsem jim o starých časech, jako bych k tomu byla kompetentní, přitom mi nebyla jediný den mého života opravdu zima.

Až teď.

Musel vypadnout proud. Proč se nenahodil generátor?

Uklidni se.

Jenže to nejde. Myšlenky mi rychle proplouvají hlavou. Zima mě naprosto probrala, a tak si v duchu rychle sepisuju seznam údržbářů, kterým bychom mohli zavolat, aby proud zase nahodili, a přemýšlím, na koho bych mohla tuhle lapálii svést – měla bych si ověřit záruku generátoru, je starý teprve pět let –, ale nakonec si opět připomenu: zadrž, Natalie, dýchej. Teď není vhodná denní doba na přemýšlení o povinnostech. Teď je vhodná denní doba na upnutí myšlenek k poděkování Bohu, k soustředění se na požehnaný chaos dalšího dne.

Lehce roztřesená zavrtím hlavou a zkouším začít znovu.

Děkuju ti, Otče na nebesích, za Caleba. Děkuju za náš majetek. Děkuju za Clementine, Samuela, Stetsona…

Sáhnu po přikrývce, abych si ji přitáhla těsněji k tělu. Pak zkoprním.

Tohle není moje přikrývka. V prstech nesvírám peřinu z flanelu a lnu, kterou jsem koupila minulé léto. Místo toho se třesu pod tuhou prošívanou dekou. Opatrně vytáhnu zpod přikrývek ruku, přejíždím po povrchu prsty, pod kterými cítím cosi jako hrubé, ručně pletené vzory. Projede mnou první záchvěv strachu. „Calebe,“ zašeptám.

Bez odpovědi.

Jestli jdou moje tělesné hodiny přesně – a vždycky to tak bylo, každičký den mého života –, pak je skoro přesně šest ráno. Caleb už určitě vstal a teď se ve stodole věnuje dojení, jako každý den. Tahle deka, kterou nepoznávám, je určitě jen nějaký hadr ze skříně, který naše uklízečka vybrala do doby, než bude čistá naše normální peřina.

Tak jak to, že dosud nezazvonil budík?

Zmocní se mě panika. Vrhnu se k nočnímu stolku, kde nechávám každou noc dobít mobil. Jenže místo hladkého ořechového dřeva plácnu rukama do prázdna. Spadnu z postele na podlahu, kde bolestivě narazím koleny na prkna. V okolní tmě vykřiknu, pak si přitisknu ruku přes pusu, protože se najednou děsím vydat nějaký zvuk.

Do prdele. Do prdele. Do prdele.

Tentokrát se nepozastavím, abych požádala Hospodina o odpuštění. Na omluvy není čas. Hlavou mi běží myšlenky ostré jak břitva, každá mě v mrazivém tichu nutí zalapat po dechu.

Unesli mě.

Zajali.

Někdo tu se mnou určitě je.

Někdo se mě chystá zabít.

Na smrt jsem moc mladá.

Na smrt jsem moc krásná.

Jenže jsou to vždycky mladí a krásní lidé, kdo umírají.

Právě když se chystám hrůzou omdlít, zaslechnu cosi důvěrně známého: výbuch dětského řehotu.

Zarazím se. Nakloním k tomu zvuku hlavu.

Opět chechot. Vícero dětí. Podle zvuku jsou to malé holky. Moje holky? Pak se ozve další zašeptání, jak je přísně tiší starší hlas.

Clementine? Jsi to ty?

A potom: další zvonivý řehot. Díky desetiletí mateřské praxe odhaduju ten hlásek na čtyřletý, možná pětiletý.

Jessa? Junebug?

Přesunu se na podlaze do sedu a upřeně hledím ve směru toho zvuku. Oči se pomalu přizpůsobují temnotě. Brzy vidím sotva patrný obrys dveří.

Mluv, říkám si v duchu. Řekni něco. „Haló? Je tam někdo?“

Z vedlejší místnosti se okamžitě ozve odpověď. „My snídáme, maminko!“

Ihned mnou projede vratká úleva. Stoupnu si a ignoruju všechny informace ze senzorů na chodidlech, které vysílají k mozku poplašné signály – tahle ledová, nerovná, hrbolatá podlaha není ta tvoje z pevného brazilského dřeva –, a jdu vstříc zvuku, přejíždím dlaní po stěně, až dorazím ke dveřím, na kterých ve tmě nahmatám kliku, moji kliku.

Otevřu dveře, za kterými je potemnělá chodba.

Tohle je moje klika a tamto byla moje deka a tohle je můj dům. Je chladno, protože byla bouřka a vypadl proud. Předměty vypadají jinak, protože je tma a ty máš strach – no a když se bojíš, pak ti potmě připadá jiné všechno.

Pochoduju kupředu chodbou, kde je tma, ale ne taková jako v ložnici. Jdu rychle, věřím svému instinktivnímu povědomí o tomto domě. Tolik nocí jsem tu probděla, neschopná myslet a vyčerpaná z ustavičného kojení, že jsem se klidně mohla považovat za zombie. Tenhle dům znám stejně jako samu sebe. S každým přesně umístěným krokem se mi uleví o něco víc, tak trochu zrychlím krok. Jaké zvláštní probuzení, říkám si se vzrůstající radostí. Během posledních kroků před odbočením do kuchyně myslím na to, jak dobrý námět díky této situaci vznikl pro video, které můžu později natočit: Přeju hezký odpoledne. Dnes ráno jsem měla prazvláštní zážitek, což určitě každá tvrdě pracující maminka pochopí…

Když za rohem vejdu do teplého světla v kuchyni, zůstanu rázem stát.

Tohle je můj domov.

Tohle není můj domov.

Dívám se na svou kuchyň, která zároveň jaksi mou kuchyní není. Rozměry, rozmístění věci a výzdoba jsou téměř totožné – stejný jídelní stůl, stejné židle, stejné dřevěné pracovní plochy –, ale prkna podlahy jsou širší a nerovná a taky tu není stropní světlo. Vlastně tu není žádné osvětlení, jak si pomalu uvědomuju, až na krb. V mém domě není krb v kuchyni funkční. Zato tady v okolním chladu šlehají a praskají plameny, jediný zdroj světla v místnosti. A nasvěcují ostatní obyvatele.

U ohně sedí moje děti, které mými dětmi nejsou.

Jsou čtyři. Dvě holky, dva kluci a všichni na sobě mají od pohledu ošuntělé oblečení, u čehož si vzpomenu na historickou rekonstrukci období osídlování Ameriky. Nejstarší z dětí, tmavooká dívka, vypadá jako náctiletá. Vlasy má sepnuté a zapletené. Vypadá jako Clementine, ale Clementine to není. Taky se na mě jako jediná přímo nedívá. Se stoprocentním soustředěním splétá menší holčičce vlasy do copánků.

Všechny ty děti vypadají, že by mohly být moje. Ale doopravdy mými dětmi nejsou.

O krok couvnu, pak znovu. Pod chodidly zapraská prkno.

Starší dívka ke mně náhle pozvedne zrak a pohlédneme si do očí.

Vím, co je strach. Za svůj život jsem vícekrát prožívala takovou hrůzu, až mě to ochromilo.

Jakmile jsem se ponořila pod hladinu, strach ustoupil, a místo něj si ke mně proráželo cestu teplo – láska.

Už nikdy nebudu Natalie. Vždycky už budu jen maminka.

Děti se dívají jedno na druhé.

„Maminko,“ řekne opět mladší holčička.

Hlas mi přejde do fistule. „Kde to jsem?“

„Jdi do stodoly,“ řekne ta starší netrpělivě.