The Road to Jonestown

Copyright © 24 Words LLC, 2017

Translation © Marek Pavka, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-819-6

ISBN mobi: 978-80-7689-820-2

Pro Boba Bendera a Johannu Li

Prolog

Pozdě odpoledne, v sobotu 18. listopadu 1978 začaly do Georgetownu, hlavního města jihoamerické Guyany, přicházet nejasné informace. Byly to zmatené zprávy o leteckém neštěstí, k němuž zřejmě došlo v husté džungli, která se táhne od okraje hlavního města až k venezuelské hranici. Personál na georgetownském letišti Ogle, který tyto zprávy obdržel, je předal generálnímu štábu tamní nevelké a špatně vyzbrojené armády. Armádní důstojníci nevěděli o žádných plánovaných letech vojenských letounů, z čehož vyplývalo, že pokud došlo k letecké nehodě, netýkala se žádného ze strojů guayanského vojenského letectva.

V 6 hodin večer ze severozápadu přiletěla jedna cessna, která přistála na letišti Ogle, jež využívá primárně armáda. Kromě pilota v ní byli ještě dva cestující, pilot jiného letadla a zraněná žena jménem Monica Bagbyová. Oba piloti, kteří poskytli prvotní zprávy, se ve svých výpovědích rozcházeli. Shodli se však na tom, že nešlo o leteckou havárii, nýbrž o útok na jedno vzdálené letiště. Toho odpoledne přiletěla tato cessna spolu s letounem DH-3 Otter guyanských aerolinií do pralesní vesnice Port Kaituma, kde měli naložit větší množství lidí, mezi nimiž byl člen amerického Kongresu, jeho personál a další osoby. Celkově na tomto malém letišti čekalo třiatřicet lidí. Přitom se do obou letadel vešlo dohromady nanejvýš dvacet čtyři osob. Zatímco debatovali o tom, kdo odletí hned a kdo počká na další letadlo, byli napadeni muži se střelnými zbraněmi. Oběti útoku byly neozbrojené, takže výsledkem byl masakr. Otter byl během palby natolik provrtán náboji, že měl zničené oba motory a zcela prostřílené pneumatiky, takže nebyl schopen letu. Jeho pilot se skryl v cessně, která byla stále funkční. Pilot cessny pochopil, že nemůže nic dělat, a chtěl si zachránit život, takže vzal s sebou pilota otteru a jednu ženu, která utrpěla střelné zranění, když nastupovala do cessny, a vzlétl.

V Ogle popsali hrůzné scény z letiště v Port Kaitumě. Byli si jisti, že kongresman je mrtev, stejně tak jako někteří novináři, kteří tam byli s ním. Další oběti utrpěly těžká zranění. Ti, kdo vyvázli s lehčími zraněními nebo bez úhony, údajně uprchli do pralesa. Svědkové nevěděli, zda potom palba skončila či nikoli. Viděli však mnoho ozbrojenců, ležící těla a krev.

Jejich svědectví bylo okamžitě předáno úřadu guyanského premiéra Forbese Burnhama. Ačkoli informace byly útržkovité, vyplývalo z nich, že ke krveprolití došlo v Jonestownu.

Už déle než čtyři roky členové americké sekty zvané Chrám lidu žili v komunitě o rozloze 1200 hektarů uprostřed takřka neprostupné džungle. Ta ležela zhruba deset kilometrů od Port Kaitumy. Pojmenovali ji po svém vůdci Jimu Jonesovi. Guyanská vláda je zpočátku přivítala s otevřenou náručí. Kolonie Severoameričanů v této oblasti znamenala vítanou bariéru proti Venezuele, která si většinu tohoto území nárokovala a občas vyhrožovala vojenským vpádem. Jenže Jones a jeho přívrženci, jak se ukázalo, vyvolávali problémy. Založili školy a zdravotnické středisko bez ohledu na guyanské předpisy a protestovali, když jim bylo nařízeno, aby se podvolili guyanským zákonům. Jones měl v USA právní spory, které se přenesly ke guyanským soudům, a nejožehavější otázkou bylo to, že příbuzní některých obyvatel Jonestownu tvrdili, že tito lidé jsou tam drženi proti své vůli. Leo Ryan, kongresman ze San Franciska, naléhal na guyanskou vládu a hodlal Jonestown navštívit a vše prošetřit. Několik dnů předtím dorazil do země s televizním štábem a redaktory několika novin. Navíc ho doprovázeli i příslušníci organizace „Znepokojení příbuzní“. Jeho návštěva byla od samého počátku blamáží. Jones prohlásil, že Ryana, novináře ani Znepokojené příbuzné do Jonestownu nepustí. Ryan dal najevo, že tam přiletí tak jako tak, a domáhal se vstupu. Guyanský stát tak nakonec vypadal před celým světem pošetile a primitivně. Po určitém vyjednávání Jones volky nevolky povolil Ryanovi a ostatním vstup do své komunity. Ti 17. listopadu přiletěli do Georgetownu a zaměstnanec americké ambasády hlásil, že vše je v nejlepším pořádku. A teď takové fiasko.

Komunikace mezi Georgetownem a Port Kaitumou prostřednictvím vysílačky byla komplikovaná a kromě zmatených svědectví oněch tří přeživších z cessny nikdo v Georgetownu neměl žádné další informace. Všichni mohli jen hádat, co se stalo, a jisté bylo jen jedno: totiž že americká vláda bude zuřit.

Guyana byl hrdý socialistický stát, byť s ekonomickými problémy. Vzhledem k zeměpisné blízkosti USA se pokoušel, ač nerad, vycházet pragmaticky a po dobrém se Spojenými státy. Bylo jasné, že pokud tam byl opravdu zabit americký kongresman, americká vláda by mohla do Guyany vyslat své vojenské jednotky a že nelze riskovat takové narušení guyanské suverenity a s tím spojené mezinárodní pokoření. V sobotu v 19 hodin se premiér Burnham setkal s americkým velvyslancem Johnem Burkem. Při tomto setkání byli i jeho nejdůležitější ministři a důstojníci armády a Národní služby, což byla mládežnická paramilitární organizace. Ta měla zhruba šedesát kilometrů od Jonestownu svůj tábor.

Burnham pověděl ambasadorovi vše, co věděl. Upozornil ho, že do rána není možné nic podniknout. Po setmění v Port Kaitumě nebylo možné přistát – úzké letiště bylo obklopeno pralesem a muselo by být osvětleno reflektory. Nebylo možné zjistit, kolik ozbrojenců se tam nachází, nebyl zřejmý ani důvod vraždy kongresmana Ryana a jeho doprovodu, k němuž očividně přibylo mnoho osob, které z Jonestownu chtěly uprchnout.

Desmond Roberts, jeden z guyanských důstojníků, kteří se zúčastnili tohoto setkání, varoval ministerského předsedu a jeho spolupracovníky už celé měsíce, že Chrám lidu do Jonestownu pravděpodobně pašuje zbraně, ale Burnham to odmítl nechat vyšetřit. Nyní Roberts zdůraznil, že Jonesovi přívrženci mohou mít poměrně velký arzenál. Kolik ozbrojenců kontroluje letiště ve Fort Kaitumě nebo kolik číhá v pralese okolo Jonestownu? Možná půjde o víc než jen o jednu přestřelku. Možná je to celé povstání. Osadníci v Jonestownu jsou Jonesovi, jak se zdá, fanaticky oddaní. Pokud vyvolá povstání, nepochybně ho budou následovat.

Po celé roky guyanští imigrační úředníci zaznamenávali údaje o Američanech, kteří přijížděli do Jonestownu. Nyní byl tento seznam pečlivě studován. Zdálo se, že mezi přibližně devíti sty osadníků je zhruba stovka mužů v bojeschopném věku a mnozí z nich jsou zřejmě veteráni z vietnamské války, kteří umějí bojovat v džungli. Guyanská armáda si nemohla dovolit udělat chybu. Bylo nutné postupovat obezřetně.

Velvyslanec žádal, aby tamní ozbrojené síly vstoupily do té oblasti pokud možno co nejdříve. Především měl obavy o osud raněných na letišti v Port Kaitumě. Ti potřebovali okamžitou ochranu a zdravotní péči. Trval na tom, že ať už tento masakr provedl kdokoli, musí být guyanskou vládou co nejdříve povolán ke spravedlnosti. A že Amerika neočekává nic jiného.

Burnham slíbil Burkeovi, že učiní vše, co je v jeho silách. Plán byl takový, že vojáci budou přemístěni na letiště v Matthews Ridge, což je město s 25 tisíci obyvateli, zhruba 45 kilometrů od Port Kaitumy. Odtud se měli přesunout vlakem a potom nočním pochodem pralesem do Port Kaitumy, kam měli dorazit za svítání. Burnham požádal velvyslance o to, aby sdělil americké vládě, že tento incident se jej hluboce dotkl. Zdůraznil také, že guyanská vláda udělala vše, co je v jejích silách, aby umožnila návštěvu kongresmana Ryana. Rozešli se v devět v noci. Bylo jasné, že pokud na letišti v Port Kaitumě někdo přežil, pomoc se k němu dostane nejdříve za čtyři hodiny.

Roberts zmobilizoval oddíl zhruba sta mužů. Víc jich nebylo k dispozici. Ti byli letecky přepraveni do Matthews Ridge, odkud se vydali vlakem do Port Kaitumy. V půli cesty museli vysednout a dál pokračovat po svých. Robertsovi bylo, k jeho nevoli, nařízeno udělat zastávku v táboře Národní služby, kde měl do své jednotky zařadit některé mládežníky. Měl za to, že to je šílený nápad – nikdo nevěděl, jaký boj je čeká, a puberťáci se zbraní v ruce pro něho nebyli žádná posila, ale spíš ohrožení. Přesto se podřídil rozkazům. Nyní tedy jeho oddíl čítal zhruba 120 mužů.

Při pochodu do Port Kaituny museli být stále ve střehu, neboť Jonesovi vzbouřenci mohli číhat kdekoli. Pochod pralesem je obtížný i za denního světla a v noci je takřka nemožný. V severozápadní Guyaně je jeden z nejhustších pralesů na světě, který je plný jedovatých hadů a útočného, bodavého hmyzu. Předešlého dne tam lilo, takže vojáci po cestě skoro při každém kroku zapadali do bahna. Ale postupovali a za úsvitu byli v Port Kaitumě. Nikde nenarazili ani na náznak odporu. Někteří vojáci byli ponecháni na letišti, odkud měli vysílačkou do Georgetownu poslat zprávu, že letiště je pod kontrolou a mohou tam vyrazit letadla pro raněné a pro těla zabitých. Bylo potvrzeno, že Ryan je mezi pěti mrtvými. Nacházelo se zde mnoho raněných, někteří byli ve vážném stavu a potřebovali lékařskou péči, pokud měli přežít. Většina vojáků se obezřetně vydala po lateritové cestě vedoucí z Port Kaitumy divokou vegetací. Po šesti kilometrech dorazili k odbočce vedoucí do Jonestownu. Chrám lidu byl odtud jen tři kilometry. Vojáci postrádali bojové zkušenosti. Postupovali pomalu a byli si jisti, že kdykoli se může ozvat střelba. Že na ně číhají ozbrojenci. Nic se však nedělo.

Když vyšlo slunce, začalo být horko a dusno. Prales byl po dešti podmáčený. Když se přiblížili k Jonestownu, všude byla mlha, takže toho moc neviděli. Slyšeli zvuky džungle – zpěv ptáků, křik opic, šelest tvorů v houštinách – ale když dorazili na okraj osady, náhle se tam rozhostilo ticho. Očekávali, že nedaleko na ně čekají ozbrojenci z Jonestownu. Kvůli mlze viděli jen na pár kroků. Někteří ani to ne.

Důstojníci šeptem nařídili mužům, aby se rozvinuli a obklíčili střed osady. Armáda i vládní činitelé z předchozích návštěv věděli, že tam je velký pavilon. To byl ideální orientační bod.

Kruh se stahoval a všichni očekávali střelbu ozbrojenců, jejichž přítomnost vojáci předpokládali. Jenže stále panovalo ticho. Napětí stoupalo a někteří vojáci o cosi zakopávali, snad o klády, které tam vzbouřenci nakladli, aby se tak bránili před útočníky. Když však sklonili hlavu a dlaní rozehnali mlhu, někteří z nich začali křičet. Pár jich s řevem prchalo zpátky do pralesa. Jejich důstojníci dorazili na místa, odkud utíkali, a když uviděli, co je tak vyděsilo, chtělo se jim křičet také. Ale zachovali rozvahu a udělali, co se dalo, aby své muže dostali zpátky do formace. V mlze rozeznali pavilon a chtěli jít k němu, jenže jim v tom něco bránilo. A bylo to všude. Když se mlha zvedla, vysílačkou hlásili do Georgetownu, že v Jonestownu se stalo něco hrozného, něco ještě mnohem horšího než ozbrojená vzpoura a útok na letiště v Port Kaitumě. Hledali správná slova. To, co nalezli v Jonestownu, bylo něco, co se nedalo tak snadno popsat.

Všude okolo nich ležela mrtvá těla, hromady mrtvých těl, nebylo možné je ani spočítat.

Část první

Indiana

1

Lynetta a Jim

Lynetta Putnam Jonesová si to pamatuje takto: Narodila se do poměrně privilegované rodiny. Provdala se jedinkrát, vzala si handicapovaného veterána z první světové války, který ji spolu se svými neomalenými příbuznými zneužíval, a poté, co zažila mystické vize blížící se smrti, porodila syna. Byla konfrontována s bankéři éry hospodářské krize, náboženskými šarlatány amerického Zapadákova, reformovala vězeňství, zakládala odbory mezi vykořisťovanými dělníky a vychovala největšího muže lidstva, který díky ustavičné péči své oddané matky byl víc bohem než člověkem.

Nic z toho není pravda, dokonce ani její křestní jméno.

Lunett Putnamová se narodila Jessemu a Mary Putnamovým 16. dubna, buďto roku 1902 nebo 1904. Záznamy týkající se jejího narození nebylo možné nalézt a později používala obě data a dokonce občas i rok 1908. I místo narození je sporné. Často se předpokládá, že to byl Princeton v jihozápadním cípu Indiany, ale podle některých badatelů se narodila v Mount Carmel, ohijském městečku nedaleko Cincinnati. Tak či onak, neustále si hrála se svým křestním jménem, někdy se při sčítání lidu nebo v právních dokumentech uváděla jako Lunette, jindy jako Lynette, než si vybrala konečný tvar Lynetta.

Později sama o sobě tvrdila, že jako dítě byla „hezká jako svítání (…) a silná jako tygřice“.¹ Kvůli její snědé pleti si o ní lidé často mylně mysleli, že to je indiánka – v dospělosti tvrdila, že má indiánské předky, ačkoli to není ničím potvrzené. Její rodiče chtěli, aby si hrála s panenkami, jenže ona raději chodila do lesa a „zkoumala zvířata“. Pokud to tak skutečně bylo, šlo o raný příklad výrazného rysu její osobnosti – totiž nikdy nedělat to, co se od ní očekává.

V komplikovaném a nedokončeném životopise, který diktovala v Jonestownu, popisovala Lewise Parkera, očividně otčíma svého otce, jako mocného majitele pily, který pomáhal při její výchově. Parker, jak uvádí, „kontroloval prakticky všechno, co se dělo v jižní Indianě“. Podle Lynetty byl její dědeček Parker známý svou vlídností k zaměstnancům a také tím, že platil důstojné mzdy a že se neustále snažil zlepšovat pracovní podmínky. Vždy měl též práci pro ty, kdo hledali krátkodobý úvazek. Vinou krize v dřevozpracujícím průmyslu a vlastního trvání na tom, že blahobyt ostatních je důležitější než jeho vlastní, však také jeho podnikání trpělo.

Přestože měla Lynetta sklon k přehánění, takže je otázka, čemu ohledně jejího dětství a příběhů spjatých s Lewisem Parkerem se dá věřit, je jisté, že se v pubertě ocitla ve finančních potížích. Inteligentní a až fanaticky ctižádostivou Lynettu v těch náročných dobách držela nad vodou její víra v duchy a převtělování – tvrdila, že v předchozích životech byla velkou ženou a že se jí znovu stane.² Jenže víra v duchy jí nevydělala peníze. Atraktivní žena měla za těchto okolností očividné řešení. V roce 1920 si, aby nějak přežila, vzala Cecila Dicksona.

Bylo jí šestnáct anebo také osmnáct. Manželství trvalo asi dva roky. Začala navštěvovat zemědělskou vysokou školu v arkansaském Jonesboro, jenže po rozvodu studium ukončila. O rok později si vzala Elmera Stephense – a tento sňatek trval přesně tři dny, od 12. března do 14. března, ačkoli rozvod byl zkompletován až v srpnu. O jejích prvních dvou manželech se nic bližšího neví. Lynetta se pokoušela navštěvovat ekonomickou školu, ale bez finanční pomoci ze strany manžela musela chodit do práce. Ačkoli byla „dobrá v psaní, podobných věcech a v matematice“, musela pracovat v továrně, přičemž ve 20. letech 20. století se na americkém Středozápadě v továrnách vydělával dolar denně.

Její otec zemřel a Lynetta nikdy neuvedla nic bližšího ohledně důvodu či data jeho úmrtí. Její matka Mary s ní žila během jejího manželství s Cecilem Dicksonem, ale nedlouho po jejím druhém rozvodu Mary Putnamová onemocněla, pravděpodobně tuberkulózou, a v prosinci 1925 zemřela.

O rok později se Lynetta provdala znovu. Její přístup k třetímu manželství byl pragmatický. Toužila po tom stát se vlivnou ženou a pracovala pro jednu firmu v indianském Evansville. Později se obvykle chlubila tím, že „začínala jako sekretářka a už za rok se vypracovala na asistentku ředitele“, ovšem ve skutečnosti skončila na dalším špatně placeném místě bez jakékoli perspektivy.³ Také její zdravotní stav se zhoršoval. Později připustila, že šlo „o nějaký typ plicního onemocnění“. Historička Joyce Overmanová Bowmanová našla dokumenty potvrzující, že byla léčena, pravděpodobně na tuberkulózu, v jednom sanatoriu v Illinois.⁴ Lynetta toužila po zabezpečení, po pohodlném životě, v němž by mohla uplatnit své intelektuální a duchovní nadání a naplnit svůj potenciál. Očividným řešením byl sňatek se zámožným mužem, který by jí umožnil žít důstojně a ne jen třít bídu s nouzí. Někdy v roce 1926 se domnívala, že takového muže nalezla.⁵

John Henry Jones byl v indianském okrese Randolph známý jednak díky vlastnictví rozsáhlých ploch orné půdy, jednak z politických důvodů.⁶ Hrdě se označoval za demokrata v oblasti, kde skoro všichni byli zapálenými republikány. Tento zbožný kvaker měl velkou rodinu, ve dvou manželstvích zplodil třináct dětí. Očekával od nich, že se vypracují, a většina to dokázala.⁷ Mnozí, dcery i synové, vystudovali vysokou školu a John Henry prodal část své půdy, aby jim zaplatil školné. Jako dospělí se potom někteří z jeho potomků usadili ve stejné oblasti, kde vyrůstali. Okres Randolph leží poblíž hranice Ohia. Jonesovy děti pracovaly ve vedoucích funkcích na železnici, hospodařily na farmách, učily ve škole nebo vedly podniky (například benzinovou pumpu nebo hostinec). Jedno z jeho dětí řídilo sirotčinec. Pouze ve dvou případech děti svého otce zklamaly. Billy se chytil špatné party a stal se obětí alkoholu a hazardních her. Jeho otce takové chování velmi trápilo, přesto na syna nezanevřel. A pak tu byl Jim narozený v říjnu 1887 a pokřtěný jako James Thurman Jones, který narukoval do války a vrátil se z ní jako troska.

Prakticky od narození byl pro svého náročného otce jenom zdrojem zklamání. Ačkoli to byl pohledný hoch, neměl žádnou ctižádost. Vyšel základní školu, ale další vzdělávání ho nezajímalo. Tak jako jeho otec a bratři byl velmi manuálně zručný a poradil si s jakýmkoli technickým problémem, takže skončil v autodílně. A protože počet automobilů začal rapidně narůstat, měl stále spoustu práce. Bylo to stabilní, byť nudné zaměstnání, které klidnému Jimovi vyhovovalo.

Kupodivu se neoženil. Většina mužů jeho věku v tom kraji se ženila brzy, často ještě na střední škole, a brzy také zakládala rodinu. On ne, možná proto, že ani v lásce neměl žádné ambice. Bylo mu třicet, když poprvé v životě prokázal kuráž. Když USA vstoupily do první světové války, nechal se naverbovat a byl odeslán na frontu ve Francii. Tam zažil německý chemický útok. Jedovatý plyn mu poškodil plíce a domů se vrátil jako stín sebe sama. Nemohl se pořádně nadechnout a stav jeho dýchací soustavy se ustavičně zhoršoval. Nedokázal pořádně mluvit, jen chraptěl a nebylo mu moc rozumět.

Jako handicapovaný veterán byl jedním ze zhruba sedmdesáti tisíc Američanů, kteří se za první světové války stali obětí bojových plynů, a tak měl nárok na důchod, ačkoli to zřejmě nebylo víc než 30 dolarů měsíčně.⁸ To nebylo dost na živobytí, takže se vrátil k práci v autodílně. Ačkoli se snažil, většinu fyzické práce už nezvládal. Navíc ho trápilo revma a čas od času si musel brát volno. Sklíčený Jim, který se rychle blížil střednímu věku, vedl samotářský život. Jenže pak, když pracoval poblíž Evansville, potkal ženu jménem Lynette, která si také říkala Lynetta. Byla o patnáct nebo sedmnáct let mladší než on. K údivu své rodiny, která si myslela, že zůstane starým mládencem, se 20. prosince 1926, téměř na den přesně rok od úmrtí Lynettiny matky, s Lynette oženil.

Přestože měla nyní na krku nemocného manžela, který byl starý skoro jako její otec, byla spokojená, že se vdala do prominentní rodiny. Předpokládala, že nyní ji čeká lepší, dokonce snad přepychový život.

Jenže to se mýlila.

Novomanželé potřebovali místo, kde by mohli bydlet, a Lynettin nový tchán jim za zálohu prodal malou farmu v Crete, nedaleko Lynnu, kde žila většina jeho rodiny. Nic víc jim však neposkytl, ačkoli měl dostatek financí na to, aby jim tu půdu daroval. Přesto nyní díky němu jeho syn a snacha měli majetek a možnost s ním něco podniknout. Dál to bylo jen na nich.

Od počátku se zmítali v problémech. Museli sít a pěstovat kukuřici a sóju, chovat a porážet prasata a prodávat vepřové.⁹ Ačkoli Lynetta tvrdila, že dětství strávila výlety do přírody a chytáním zvířat do pastí, neměla zkušenosti s živočišnou výrobou, ani s orbou nebo pěstováním plodin. Její manžel měl s prací na farmě víc zkušeností, ale často nebyl doma, protože potřebovali peníze na osivo, nástroje a krmivo, takže čas od času pracoval jako cestář. Celé dny, ba i týdny byl pryč a Lynetta zůstávala sama. Měla by to snazší, kdyby vlastnili moderní zemědělské stroje, jenže ty si nemohli dovolit.

Když byl Jim doma a snažil se dělat nekonečné domácí práce, snadno se unavil a musel se pak posadit nebo si dokonce lehnout. Lynetta se s ním nemohla moc bavit. Jeho dýchací problémy to nedovolovaly. Jinde by se mohla sblížit se sousedy, jenže tady žádní nebyli. Crete byl shluk několika farem. Krom toho tam bylo obilné silo. Čtyřikrát denně tudy projížděl vlak.¹⁰ Dva osobní, které nezastavovaly, a dva nákladní, které tam nakládaly obilí. Místní tvrdili, že Crete není vesnice, ale „zastávka“.¹¹ Celkově tam žilo osmadvacet obyvatel. Nákladní vlaky též převážely uhlí, a tak místní mezi kolejemi sbírali to, co spadlo z vagonů. Ačkoli Lynn se svými obchody a krámky byl nedaleko, všichni v Crete se snažili žít nezávisle na městě, když vyráběli vlastní potraviny, které doplňovali sběrem jahod a malin po lesích. Říkali tomu „žít chytře“.¹² Jim nemohl sbírat jahody ani maliny a unavená Lynetta to většinou také nedělala. Jejich pokrmy byly střídmé a fádní. Vše, co překračovalo rámec obyčejné stravy, vyžadovalo energii a nasazení, které jí zkrátka chyběly. Ostatním v Crete jich bylo líto – Jim byl přece válečný veterán – jenže sami neměli na rozdávání. Všichni si všímali Lynetty, která porušovala místní zvyk, když kouřila na veřejnosti, zatímco ostatní ženy v obci to dělaly jen doma.¹³ Rovněž na veřejnosti nadávala, a bylo jí jedno, zda to někdo slyší nebo ne. Údiv ostatních ji bavil. Když už nemohla být šťastná, pak byla aspoň jiná.

Na víkendových rodinných setkáních Jonesových v Lynnu namísto konverzace s ostatními s nevolí civěla na ženy v hezkých šatech. Nenáviděla svůj život na farmě v Crete a toužila „po tom, abych dosáhla vysokých cílů, které jsem si stanovila“.¹⁴

Ve skutečnosti to však šlo od deseti k pěti. Jimův zdravotní stav se stále zhoršoval. Musel se vzdát práce u cestářů, takže jejich rodinné příjmy se podle toho snížily. Nemohl pomáhat Lynettě s farmou a když se o to snažil, většinou to k ničemu nevedlo. Pokud Lynetta předtím svého manžela respektovala, nyní tento respekt ztratila. „O chovu dobytka nebo obdělávání půdy nevěděl nic,“ řekla. Nemohli si dovolit nakoupit osivo, o získání námezdních pracovních sil ani nemluvě. Kupily se jim dluhy. Splácení hypotéky představovalo každý měsíc problém. Nejraději by z tohoto „otroctví“ uprchla, jenže neměla kam.¹⁵

Na farmě aspoň byly potraviny, jenže bylo jasné, že pokud nedojde k zázraku, tak o ni přijdou. Nejbližším zdrojem peněz zůstal její tchán John Henry. Ten utrpěl ztráty související s hospodářskou krizí a žil střídavě u jednoho syna v Lynnu nebo v Crete. Stále však na tom byl dobře, tak jako většina jeho rodiny. Byla tu možnost, že Jimovi pomohou, pokud ztratí farmu, jenže Lynette měla za to, že chtějí, aby přišla o usedlost a skončila na žebračenkách. Byla si jistá, že ji nemají rádi, což nebyla pravda. Její povaha možná ostatní znepokojovala, ale většina manželovy rodiny obdivovala její odvahu.¹⁶ To, že nechali Lynettu a Jima zápolit s nepřízní osudu, bylo z jejich strany znamením úcty. Ona to nepoznala a domnívala se, že je třeba něco udělat, aby si získala jejich sympatie, aby byli ochotnější jí pomoci.

Neměla naprosto žádný mateřský pud. Nikdy se nechtěla stát matkou, ani o tom neuvažovala. Později vyfabulovala příběh o tom, jak onemocněla a v horečce spatřila „egyptskou řeku smrti“.¹⁷ Když ji chtěla překročit a při tom zahynout, objevil se duch její matky a pověděl jí, že nesmí zemřít, protože jejím osudem je porodit dítě, z něhož se stane velký muž.

Ať už šlo o osud nebo zoufalství, na podzim roku 1930 oznámila, že je těhotná. Na své farmě v Crete 13. května 1931 porodila Jamese Warrena Jonese. Jenže kromě toho, že jí tím přibyly starosti, dítě nic jiného nezměnilo.

Jeho otec Jim vůči manželce, která k němu a jeho rodině byla stále kritičtější, nikdy nedal najevo frustraci ze stále větších zdravotních problémů. Již brzy po narození dítěte Jim neunesl stres a naprosto se zhroutil, takže musel být na celé měsíce hospitalizován v nedalekém Oxfordu ve státě Ohio.¹⁸ Lékař, který ho ošetřoval, popsal Jima slovy „nervózní, prchlivý, podrážděný; nervová soustava a celkový fyzický stav podprůměrný“. I po návratu domů Jim musel pravidelně chodit na kontrolu a byl podroben ambulantní péči. Nemohl se soustředit na problémy, kterým nutně musela čelit jeho manželka, spojené především se snahou o udržení jejich majetku. Lynettě se to nelíbilo – co je to za chlapa, když se poddá psychickým potížím? Později v Jonestownu opovržlivě napsala: „Můj manžel zklamaně plakal, vzdal to a ponechal farmu bance.“

Lynetta vzpomínala na střet mezi ní a zástupcem banky v roce 1934, kdy jí zaměstnanec banky nařídil, aby i s rodinou opustila dům a půdu. Vyprávěla o tom, jak se odmítla vystěhovat, dokud se pro ně nenajde dům v Lynnu: „Chci, aby můj syn měl střechu nad hlavou, ať už se děje cokoli. (…) Povězte svému nadřízenému, že se neumím klanět druhým a nehodlám se to učit.“19 Skutečnost byla taková, že zakročili Jimovi příbuzní. V Lynnu našli dům, ne zrovna přepychový, ale rozhodně zcela postačující, pro Jima, Lynettu a Jimmyho Warrena, jak říkali jejich synovi. Stál na Grant Street, kde už žili dva Jimovi bratři. Nájem měl Jim platit z armádního důchodu a příležitostných výdělků, pokud by mu to dovolilo zdraví. Jeho otec a bratři měli hradit zbývající náklady.²⁰ To se Lynettě zamlouvalo, jenže potom Jonesové ozřejmili, co očekávají od ní. Dokud byl syn malý, mohla zůstat doma a vychovávat ho. Ale dali jasně najevo, že po nástupu Jimmyho Warrena do školy budou Lynettě finančně vypomáhat pouze, pokud si najde práci a převezme větší část nákladů.²¹

Neměla na vybranou. A tak se odstěhovali do Lynnu.

1 „Lynetta Jones Interviews 1 & 2,“ Jonestown Institute.

2 Moore, Pinn, Sawyer, Peoples, s. 123–24.

3 „Lynetta Jones Interviews 1 & 2,“ Jonestown Institute.

4 Rozhovor s Joyce Overmanovou Bowmanovou.

5 Ve svých vzpomínkách psaných v Jonestownu Lynetta tvrdí, že „[Jima] znala dlouho“ a že „asi osmkrát“ zrušila zásnuby s ním, než se konečně vzali. Vzhledem k jejím dvěma manželstvím v předchozích dvou letech se zdá být pravděpodobnější, že se vzali hned po seznámení. („Lynetta Jones Interviews 1 & 2,“ Jonestown Institute.)

6 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou.

7 Tamtéž.

8 12. července 1973 požár zničil většinu vojenského archivu National Personnel Records Center v St. Louis, kde byla archivována většina záznamů z první světové války. Ty nebyly okopírovány ani zachyceny na mikrofilm. Při požáru bylo ztraceno odhadem 80 % archiválií, zřejmě včetně spisů týkajících se Jamese Thurmana Jonese. Proto nelze zjistit podrobnosti o tom, kdy a kde se stal obětí německého chemického útoku, kdy byl bezprostředně poté léčen a jaká byla přesná výše jeho důchodu. Uvedených 30 dolarů je odhad vycházející z informací poskytnutých armádou.

9 Rozhovor s Robertou Horneovou.

10 Tamtéž.

11 Rozhovor s Monesou Wisenerovou.

12 Rozhovor s Lindou Blackovou.

13 Rozhovor s Larrym McKissickem.

14 RYMUR-89-4286-FF-1-71 a 72.

15 Tamtéž.

16 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou.

17 RYMUR-89-4286-EE-1-L-100.

18 Rozhovor s Joyce Overmanovou Bowmanovou.

19 RYMUR-89-4286-FF-1-72.

20 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou.

21 Tamtéž.

2

Lynn

Lynn ve státě Indiana bylo městečko na křižovatce. Procházely jím státní silnice číslo 27 a 36 a železnice New York Central a Pennsylvania Railroad. Většina z jeho zhruba 950 obyvatel patřila k rodinám, které zde nebo v blízkém okolí žily už po celé generace. Všichni se znali a nic se tam neutajilo. Když tam chtěl někdo žít, musel zapadnout, tak zněl nepsaný zákon. Konformita byla základem dobrého soužití. Existence tohoto městečka stála na službách poskytovaných farmářům, kteří hospodařili v okolí.²² Ti přijížděli v sobotu, aby zde vyměnili své zboží – mléko, máslo, vejce, čerstvé hovězí a drůbež – za věci, které si sami nemohli vypěstovat ani vyrobit. Lynn jim nabízel služby lékaře, zubaře a veterináře, kteří byli často placeni drůbeží nebo koláči.

Bylo zde několik obchodů s potravinami, holičství, jedna nebo dvě kavárny, drogerie, redakce místního deníku, herna a několik kostelů, které dokládaly to, jak důležitou roli tu hrálo náboženství. Tak jako ve zbytku tohoto tradičně konzervativního státu tu převládali protestanti. Našli byste tam metodistický, nazaretský a kvakerský chrám a také kostel církve zvané Učedníci Kristovi (Disciples of Christ). Pokud tam žili nějací katolíci, neprojevovali se a na mši chodili jinam.

Bylo to vlídné místo a lidé se snažili, aby to tak i zůstalo. Ti, kterým se dařilo víc než jiným, to nedávali na odiv. Všichni se oblékali stejně, do čistých, ale nikoli nóbl oděvů. Rodiče dávali pozor na své i na cizí děti. Lidé nezamykali své domy, protože věděli, že nikdo z Lynnu nekrade a že na podezřelé cizince už dohlédnou sousedé. Všechno mělo svůj řád – ve středu, když bylo hezky, se lidé sešli v centru města a sledovali film promítaný na plátně pověšeném na jedné budově.²³ Oblíbené byly westerny s obligátní zápletkou, kdy kladný hrdina porazil padoucha.

V sobotu se vyřizovaly nákupy, v neděli se chodilo do kostela. Všichni tam chodili. Náboženské obce ani kněží si nekonkurovali.²⁴ Při větších svátcích často společně sloužili ekumenické mše. Žáci posledního ročníku tamní školy se vždy v pátek shromáždili v tamní tělocvičně, kde jim jednotliví kazatelé vštěpovali zásady správného a ctihodného života.

Muži zde měli své kluby – oblíbené byly pobočky bratrstev Odd Fellows a Red Men a v 30. letech byli nejvýraznější zednáři, ačkoli ve dvou předešlých dekádách dominoval Ku Klux Klan.²⁵ Mocenská základna KKK se šířila do Indiany z amerického Jihu a rychle se stal největší organizací ve státě.²⁶ Během jediného roku, od července 1922 do července 1923, se počet jeho členů v Indianě zvýšil z pouhých čtyř set čtyřiceti pěti na sto osmnáct tisíc. Na rozdíl od základny této organizace na americkém Jihu v Indianě nespočívalo těžiště její činnosti v rozdmýchávání rasové nenávisti. Nebylo zde dost černochů (tvořili méně než 3 % celkové populace) na to, aby se z toho stala hlavní idea, ačkoli udržování bělošské nadvlády a rasové čistoty bylo vždy součástí programu KKK. Namísto toho zde zdůrazňoval nutnost lepšího veřejného školství a prohibici, přičemž obě témata byla v tomto státě, hlavně ve venkovských oblastech, populární. Vůdcové KKK vychytrale rozšiřovali svou organizaci do menších měst tak, že sponzorovali obecní pikniky a průvody, kdy kryli všechny náklady a zanechávali dojem, že i oni jsou slušní lidé s podobnými, konzervativními křesťanskými hodnotami.

Prohibice zakotvená osmnáctým dodatkem americké ústavy byla zrušena v roce 1933, ale to v okrese Randolph i v samotném Lynnu bylo jedno, protože zde všichni abstinovali a byli na to hrdí. Tamní kněží hřímali proti lihovinám a nebylo možné se zde napít, aniž by to všichni ostatní věděli. Pokud si chtěl člověk koupit láhev, musel odjet přes státní hranici do Ohia. Těch pár ilegálních paličů z okolí vědělo, že do Lynnu nemá cenu jezdit. V místní kulečníkové herně, která byla kvůli hazardu některými považována za semeniště hříchu, se alkohol nepodával. Ještě i dnes se místní omlouvají za to, že v nedalekých městech se prodávají lihoviny. Už jen to, že jsou k sehnání v jejich blízkosti, považují za hřích.

Tamní škola vynikala – v tom nejlepším smyslu slova.²⁷ Po celá desetiletí děti na indianském venkově chodily do jednotřídek, kde se společně tlačili žáci všech ročníků a kde často učili učitelé, kteří sami neměli ani maturitu. Kolem roku 1910 však okres Randolph najal dr. Leeho Drivera, aby restrukturalizoval jeho veřejné školství. Energický Driver změnil všechny jednotřídky ve skutečné školy, včetně té v Lynnu. Zajistil dopravu, takže děti z farem už nemusely chodit pěšky dlouhé vzdálenosti a do školy i zpět domů je přepravoval školní autobus – vůbec poprvé tak mohly školu navštěvovat pravidelně. Driver trval na tom, že učitelé musejí být kvalifikovaní, a získal pro to finanční prostředky. Úspěšnost u maturit rychle vzrostla o 70 % a absolventi toho znali dost na to, aby získali dobrou práci, nebo aby se dokonce dostali na vysokou školu. Poté Drivera najal stát Pensylvánie, aby takový zázrak zopakoval v rámci celého státu. Reputace škol z okresu Randolph tehdy byla taková, že sem zavítaly delegace z Kanady, Číny nebo jiných států USA, aby studovaly zdejší vzdělávací systém, který potom kopírovaly. Žáci v tomto okrese prostě měli štěstí a v Lynnu to platilo dvojnásob, neboť zde mohli studenti navštěvovat kurzy cizích jazyků (včetně latiny), matematiky pro pokročilé a přírodních věd. Vůbec poprvé měla místní mládež jinou perspektivu, než jen práci na farmách nebo v továrnách. Z některých tamních studentů se stali architekti, lékaři anebo rovnou učitelé.

Hospodářská krize se v Lynnu projevila demograficky.²⁸ Změnila věkovou strukturu obyvatel. Předtím tvořili většinu občanů starší lidé, často manželské páry, které vlastnily farmy a vychovávaly rodiny. Když zestárli a už nestačili na tu fyzicky náročnou práci, předávali farmy svým dětem a stěhovali se do města. Jenže na počátku 30. let ekonomické potíže nutily mladé páry k tomu, že se vzdávaly svých farem a stěhovaly se do Lynnu i s dětmi. Ve městě se asimilovaly snadno. Většina už tam měla příbuzné nebo kamarády. Muži nacházeli práci v továrnách v nedalekém Winchesteru či Richmondu. Matky se staraly o domácnost a vychovávaly děti. Noví občané se rychle přizpůsobovali místním zvyklostem. Od Jima, Lynetty a Jimmyho Warrena Jonese se to očekávalo také.

Jenže oni se nepřizpůsobili.

Obyvatelé města byli ochotni Jima a Lynettu Jonesovy s jejich chlapečkem přijmout mezi sebe, Jima koneckonců všichni znali, protože vyrůstal v Lynnu a Crete. Vždy ho považovali za milého kluka a díky svému válečnému zranění si získal jejich sympatie a úctu. Většina občanů měla pochybnosti ohledně institucí, ale nikoli ohledně vlasti. Tito vlastenci si vážili Jima za jeho oběť a byli odhodlaní pro něj udělat, co bylo v jejich silách. Našla se pro něj práce na částečný úvazek na železničním nádraží, jednalo se o úřednickou činnost, protože na fyzickou práci už nestačil.²⁹

Příbuzní a štědří sousedé pomohli se stěhováním do nového domu na Grant Street. Byl to obyčejný, sice ne příliš honosný, ale také ne zchátralý dům jako většina budov ve městě, a měl útulnou verandu, na které Jim po večerech rád sedával. Byla zde rovněž garáž – Jim a Lynetta měli automobil po jednom příbuzném. Hodně rodin v Lynn auto nemělo a museli tam, kam to bylo příliš daleko pěšky, jezdit autobusem. Nad garáží bylo podkroví, které se dalo využít pro skladování různých věcí. Ovšem Jim a Lynetta jich moc neměli. Nábytku tam bylo poskrovnu, buďto ho přivezli ze své někdejší farmy v Crete nebo ho dostali od členů Jimovy rodiny.³⁰ Takže měli základní vybavení – jídelní stůl, několik židlí, postel pro Jima a Lynettu, kolébku pro malého Jimmyho. Dalo se to vylepšit, ale to by musela udělat Lynetta, a ta pro to neměla pochopení ani ji to nezajímalo.

Lidé z města je za tu prostotu neodsuzovali. V této obci, kde se nic neutajilo, všichni věděli, že Jonesové Jima a Lynettu finančně podporují. A to, že jim chybí nábytek a vybavení domácnosti či tradiční jídla, se dalo vysvětlit jejich hrdostí. Je pravděpodobné, že si od svých příbuzných nechtěli vzít ani o cent víc, než bylo nutné.

Jenže Lynetta snila o velkolepějším životě. Považovala se za spisovatelku a věřila, že jí v předchozích životech také byla. Chtěla konverzovat o důležitých záležitostech, o reinkarnaci a pokrokářské, nekonzervativní politice, nikoli vést nudné řeči o záclonách nebo o receptech na koláče. A tak odmítala pozvání na návštěvu k jiným ženám ve městě a sama nikdy žádnou nepozvala. Dokonce i na veřejnosti, v obchodě nebo při sledování filmů ve středu večer jen málokdy s někým promluvila – a když ano, pak pouze stručně. Mnozí si mysleli, že se přeceňuje – vždyť ani neuměla pořádně vést domácnost. Lynetta však nevěděla, o čem by s nimi mohla hovořit, a cítila, že není důvod k tomu, aby se s nimi přátelila.

Stykům s manželovými příbuznými se ale vyhnout nemohla. Bez nich by brzy ona, její manžel a jejich syn byli bez prostředků. Byla však citlivá vůči všemu, co jí nebo o ní říkali, a stále očekávala urážky. Mimořádně ji zlobilo, když ji namísto „Lynetto“ oslovovali jako „Lynette“.³¹ Když se setkali poprvé, říkala si Lynette, a tak v tom příbuzní pokračovali. Nemysleli to nijak urážlivě a určitě by se přizpůsobili, kdyby je požádala o to, aby jí říkali Lynetta, jenže ona to neudělala a raději předpokládala, že ji záměrně ponižují. Ve stavu neustálé frustrace, kdy nedokázala nalézt způsob, jak zrealizovat svůj sen být vlivnou ženou, se protloukala ubíjejícími dny tak, že si pěstovala svůj hněv a představovala si konfrontace, v nichž svým důvtipem a odvahou poráží své nepřátele. Později tyto své fantazie barvitě líčila ve svých textech, v nichž zaměňovala velikášskou fikci za realitu. Ale tehdy v Lynnu byl jejím jediným posluchačem její malý syn. První poučení, které se mu od ní dostalo a kterým se také vždy řídil, znělo následovně: vždycky se najde někdo, kdo tě bude chtít zničit. A skutečnost je to, čemu ty věříš.

I po přestěhování do Lynnu se Jimovo zdraví zhoršovalo.³² Trpěl periodickými tělesnými a duševními problémy. Kromě pravidelných návštěv v nemocnici v Oxfordu v Ohiu ho občas někdo z jeho bratrů vozil do nemocnice pro válečné veterány v Daytonu. Pořád kašlal a jeho dýchacím potížím nepomohlo to, že kouří jak fabrika.³³ Byl čím dál tím shrbenější a vzdal se práce na zkrácený úvazek na nádraží. Ráno se vždy dovlekl na verandu a tam někdy seděl celý den. Lidem ho bylo líto. Když kráčeli okolo, zdravili ho a mávali mu. Jim odpovídal, jak jen to šlo. Občas byl schopen mluvit lépe než obvykle. Byl vždy přátelský. Děti ho měly rády, protože je na rozdíl od jiných dospělých oslovoval křestním jménem.³⁴ Při pohledu zblízka však vypadal hrozně.³⁵ Ačkoli mu bylo teprve něco kolem pětačtyřiceti, jeho tvář byla samá vráska a povislá kůže. Dřív se mu přezdívalo „Velký Jim“, aby ho to odlišilo od jeho syna Jimmyho. Nyní mu však někteří občané Lynnu začali říkat „Starý Jim“.

Lynetta se neměnila. Když šla do města, vzbuzovala rozruch tím, že kouřila a neměla na sobě sukni, nýbrž kalhoty.³⁶ Lidé na ni zírali a ona ty pohledy opětovala. Když promluvila, s prodavači nebo lidmi, které prostě musela pozdravit, opepřila tu konverzaci nadávkami. V Lynnu se nehodilo, aby dáma pronášela slova jako „sakra“ nebo „k čertu“. Lynetta to dělala a občas přihodila i nějaké to „hovno“. Nikdy nechápala, proč nadávky tolik lidí pobuřují – vždyť jsou to jen slova. Bavilo ji takto vyvádět lidi z míry.

Do jisté míry ji obyvatelé Lynnu byli ochotni, i přes její excentričnost, akceptovat. Jenže byla zde jistá věc, která z Jima a Lynetty Jonesových dělala vyvrhele.³⁷ Ve městě, kde každý chodil v neděli do kostela, to oni nikdy neudělali. Proto na ně mnozí věřící mohli zanevřít. Neudělali to jen proto, že si vážili rodiny Jonesových, která každou neděli chodila do kvakerského chrámu, a proto, že oceňovali válečné oběti Starého Jima. Přesto to byl problém.

Na podzim roku 1936 pak přišla chvíle, kdy byl Jimmy dost velký na to, aby začal chodit do školy. Lynetta si musela sehnat práci. Továrny v okolí přijímaly nové dělníky, takže šlo jen o to, zda chce pracovat. Později si vymyslela příběh o tom, jak ji příbuzní jejího manžela utiskovali. Nyní byla přesvědčena, že jí to zazlívali – že je popuzovalo, kolik potenciálních zaměstnavatelů o ni stojí. Ve skutečnosti prý vůbec nechtěli, aby chodila do práce: „[Manželova rodina se domnívala], že žena, která pracuje mimo domov, tím snižuje svou hodnotu jako hospodyně, zejména je-li tak schopná a její služby tak žádané, jako ty moje.“38

Začala pracovat ve sklárně ve Winchesteru. Každé ráno dala Jimmymu sendvič do sáčku a poslala ho do školy, načež autobusem odjela do práce. Manžel byl ponechán sám sobě. Většinu času trávil šouráním se po městě a posedáváním v herně.³⁹ Tam hrál karty a pil kávu nebo sodovku – majitel ctil místní zvyk a nepodával alkohol. Anebo Jim trčel ve svém ponurém domě.

V noci nebo o víkendech, kdy všichni tři Jonesovi byli doma, je navštěvoval jen málokdo, většinou příbuzní, kteří přinesli nějaké jídlo, neboť Lynetta byla příliš unavená či rozrušená na to, aby vařila, nebo děti ze sousedství, které si přišly hrát s Jimmym. Vždy však zase rychle odešly, vyděšeny ponurou atmosférou. Zdálo se, že tam nikdy nikdo nemluví, tedy kromě paní Jonesové. Ta však většinou nevedla rozhovory, nýbrž slovní útoky. Buď ječela na pana Jonese nebo na Jimmyho anebo se rozčilovala nad těmi podlými parchanty v práci, kterým vůbec nevadí uštvat ženskou k smrti. Bylo jí jedno, když to slyšeli druzí. Žádná jiná žena v Lynnu by si to nikdy nedovolila, žádný jiný manžel by to netoleroval.

Po dvou a půl letech si však občané Lynnu na Starého Jima a Lynettu zvykli. Byli to podivíni, o tom žádná. Ale nyní si na ulicích začal hrát Jimmy Jones a brzy se ukázalo, že v porovnání s ním jsou jeho rodiče vlastně takřka normální.

22 Rozhovory s Bobem Hayesem, Joyce Overmanovou Bowmanovou a Billem Townshendem.

23 Rozhovory s Robertou Horneovou a Billem Coxem.

24 Rozhovory s Billem Townshendem a Richardem Grubbsem.

25 Rozhovor s Billem Townshendem.

26 Madison, A Lynching, s. 38–39; Moore, Citizen, s. 17, 27, 58, 81; Rozhovory s Jamesem H. Madisonem, Gregorym Hinshawem a Kay Straleyovou.

27 Rozhovory s Gregorym Hinshawem, Monesou Wisenerovou, Jeanne Jonesovou Lutherovou, Billen Coxem a Richardem Grubbsem.

28 Rozhovor s Billem Townshendem.

29 Rozhovor s Bobem Hayesem.

30 Rozhovor s Billem Townshendem.

31 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou.

32 Rozhovory s Jeanne Jonesovou Lutherovou a Joyce Overmanovou Bowmanovou.

33 Rozhovory s Billem Coxem a Billem Manningem.

34 Rozhovor s Bobem Hayesem.

35 Rozhovor s Chuckem Willmorem.

36 Rozhovory s Lindou Blackovou a Monesou Wisenerovou.

37 Rozhovory s Billem Townshendem, Jamesem H. Madisonem a Jeanne Jonesovou Lutherovou.

38 RYMUR-89-4286-FF-7-e-1 a 2.

39 Rozhovory s Robertou Horneovou, Rachel Sheeleyovou, Chuckem Willmorem a Billem Manningem.

3

Jimmy

Jednou ráno o víkendu dvanáctiletý Max Knight a jeho táta jeli automobilem do centra Lynnu.⁴⁰ Pan Knight provozoval malé letiště na kraji města. O víkendu měl vždy spoustu práce a Max byl rád při tom. Bavilo ho pozorovat letadla – většinou práškovací – jak startují nebo přistávají.

Když se blížili do centra, Max si všiml mnohem mladšího hocha – odhadoval, že mu může být tak šest – který kráčel po krajnici. Běžel za ním beagle. Ten beagle Maxovi připomínal jeho psa Queenieho. Pan Knight souhlasil, že ta podoba je neskutečná, a tak se k tomu hochovi vrátil, aby Max mohl vyskočit z auta a podívat se zblízka. V té chvíli se kluk rozběh pryč a beagle s ním. Max nechtěl toho hocha vyděsit. Běžel za ním a křičel, ať se zastaví. O dům dál se menší kluk pokusil schovat za jeden strom, ale Max ho viděl. Přišel k němu a udivilo ho, když viděl, jak se chvěje. Skoro o osmdesát let později Max vypověděl, že „byl z nějakého důvodu zkamenělý, vystrašený k smrti“. Max se mu představil. Druhý hoch řekl, že se jmenuje Jimmy. Max na to odpověděl: „Mám psa, který je podobný tomu tvému.“ Jimmy si myslel, že ho obvinil z krádeže toho zvířete. Proto řekl: „To není můj pes. Patří sousedovi a šel za mnou.“

Max se cítil provinile. Nechtěl ho vyděsit, jenom se chtěl podívat na toho beagla, který vypadal jak Queenie. A tak změnil téma a řekl, že jede s tátou, který řídí letiště. Jimmymu se zajiskřilo v očích, když to slyšel. Odvětil, že má letadla rád. Max mu navrhl, ať někdy přijde na letiště, že si bude moct prohlédnout letadla.

A tak tam Jimmy chodil každý víkend, kamarádil se s Maxem a jeho otci sdělil, že se jednou chce stát pilotem a létat s takovými stroji. To pana Knighta potěšilo. Hodně dětí si rádo hrálo na kraji letiště a pozorovalo letadla, ale Jimmy udělal na pana Knighta takový dojem, že od něj získal zvláštní privilegia. Mohl chodit až k letadlům, dotýkat se jich a mluvit s piloty, když se připravovali na start. Již brzy si pan Knight byl jistý tím, že Jimmy Jones má letadla radši než cokoli jiného. A hoch to myslel vážně, když tvrdil, že se chce stát pilotem. Max Knight ho považoval za mladšího brášku. Rozdíl v jejich věku zapříčinil, že si spolu nehrávali, ale kdykoli byl Max v centru Lynnu, šel se podívat na Jimmyho, co zrovna dělá. Jimmy si stěžoval na poměry doma, hlavně proto, že se bál prchlivého otce. Jimmy měl očividně potíže – a Max ho měl rád a chtěl ho chránit.

Než začal chodit na základní školu, strávil Jimmy Jones spoustu času tím, že pobíhal po ulicích Lynnu. Na tom nebylo nic neobvyklého.⁴¹ Tak se bavily všechny děti. Byla to normální součást jejich života. Nejdřív se držely poblíž domova a postupně začaly objevovat město. Když potom začaly navštěvovat školu, chodily tam samy. Pak už zkoumaly pole a lesy kolem města. Pohybovaly se po svých, dokud v deseti nebo jedenácti nedostaly první kolo, které značně rozšířilo jejich akční rádius. Rodiče se o ně nestrachovali, protože na kluky dohlédli ostatní dospělí ve městě. (Dívky se držely poblíž domova. Zatímco chlapci byli vybízeni k tomu, aby chodili ven a hráli si, od dívek se už od útlého věku očekávalo, že zůstanou blízko domova a budou pomáhat matkám s domácími pracemi a vařením.) Ať už byly místní děti kdekoli, vždy byly pod dohledem. Když se objevil dospělý, který nebyl z města, všichni o tom věděli. Děti byly v bezpečí.

Jedinečné na Jimmym v předškolním věku bylo to, že jeho rodiče se tohoto obecního dohledu nad dětmi neúčastnili. Na druhou stranu tu bylo dost jiných dospělých, kteří ho mohli pohlídat.⁴² Na Grant Street bydleli dva strýcové a dvě tety – tety ho vychovávaly, kdykoli byla Lynetta jako obvykle zavřená doma. Dávaly mu svačinky, když byl hladový, a ošetřovaly ho, když si rozbil koleno. Jeho prvními kamarády se stali bratranci. Těch měl v Lynnu nebo na farmách v okolí desítky. Pokud jde o jejich věk, Jimmy byl mezi nimi někde uprostřed. Nikdy nebyl sám. A tak jako všichni ostatní se vracel domů až za setmění.

Jeho situace se však výrazně změnila, když začal chodit do školy. Jeho matka byla celý den v práci a jeho otec vysedával v herně. Od chvíle, kdy Lynetta nastoupila do práce, se řídila následujícím pravidlem: Jimmy musí zůstat venku, dokud já nepřijdu domů.⁴³ Toto pravidlo již brzy znali všichni. Nikdo nechápal, proč tomu tak je, a raději se jí na to neptali. Vyvolávalo to však značné sympatie k Jimmymu, vůči němuž byli jeho příbuzní vždy vlídní.

Jenže Jimmy k nim moc nechodil. Namísto toho se toulal po ulicích Lynnu a působil osaměle a bezmocně. Jeho tíživá situace byla zřejmá a ženy z města ho začaly zvát do svých domovů, kde mu nabízely pamlsky a někdy i oběd nebo večeři, když jim řekl, že je opravdu hladový.⁴⁴ Vždy pak každé přísahal, že právě jídlo od ní je to nejchutnější a že nikdy nic lepšího nejedl. Skoro všechny tyto dámy si k němu vypěstovaly blízký vztah. Zdálo se, že chlapec má s každou z nich něco společného – zálibu v květinách, zvířatech nebo ručních pracích. O Myrtle Kennedyové to platilo dvojnásob.

Myrtle byla vysoká žena, měřila tak metr sedmdesát pět, a byla na to hrdá.⁴⁵ V městečku, kde všichni byli zbožní, Myrtle svou víru hnala do krajností. Orville, její manžel, pracoval jako kazatel tamní Církve nazaretských (Church of the Nazarene). Byli konzervativní v otázkách společenského chování – odmítali tanec, alkohol i nadávky. Ženy z této náboženské obce nikdy nenosily krátké šaty nebo šaty bez rukávů, aby u mužů nevyvolávaly hříšné myšlenky. V Lynnu se nikdo nepokoušel přetahovat ovečky z jedné církve do druhé, ale Myrtle byla výjimkou. Byla přesvědčena, že ti, kdo nejsou členy Církve nazaretských, skončí v pekle. Byla známá tím, že v neděli odpoledne odchytávala lidi na ulici a ptala se jich, zda byli toho dne v kostele – a jak to, že je neviděla u nazaretských. Nic ji nedokázalo potěšit tolik jako to, když byli v nedaleké řece křtěni konvertité.

Lidé jí tuto horlivost odpouštěli, protože jinak byla velmi vlídná. Nikdo ve městě nebyl tak štědrý vůči potřebným. Kvůli železniční trati a silnicím, které procházely Lynnem, se zde za hospodářské krize ve 30. letech stále trousili tuláci, kteří byli pod dohledem bdělých občanů. Ty pochybné místní vždy vyštípali, ale neškodné smolaře podpořili. A nikdo nebyl tak velkorysý jako Myrtle. Proslula svými koláči, které ještě teplé dávala na parapet okna, takže pocestní si je mohli brát. Při tom si museli vyslechnout její slova o víře nazaretských. Tvrdila, že vstupem do této církve si dotyčný zajistí slávu na onom světě, pokud ne už na tomto. Jasným svědectvím o její dobrotě byla skutečnost, že v pečení koláčů pro tuláky neustávala, třebaže žádný z nich na její víru nepřestoupil.

U malého Jimmyho Jonese však vycítila možnost, že by se jednou mohl přidat k nazaretským. Tak především nebyl členem žádné církve. Jeho rodiče ho v neděli nikdy nebrali do kostela, takže vyrůstal bez víry. Byl milý, měl tmavé vlasy a tmavé oči jako jeho matka, ale nechoval v sobě její odtažitost. Kennedyové žili přímo naproti Starého Jima a Lynetty. Každý den Myrtle viděla Jimmyho, jak se toulá po ulici. Bylo pro ni naprosto přirozené, že ho pozvala k sobě a nakrmila koláči, když byl hladový, a to on byl vždycky. Jeho matka mu prý dávala sendviče, ale pokaždé, když se ho Myrtle zeptala, jestli má co jíst, Jimmy řekl „ne“. A ten hezký kluk by přece nelhal, říkala si.

Po jídle vždy využila příležitost a vyprávěla mu o Ježíši Kristovi, o tom, jak chce, aby se všichni stali příslušníky Církve nazaretských. A že nevědomí lidé si o nazaretských myslí, že jsou příliš přísní, jenže ve skutečnosti se jen řídí Biblí. Předčítala mu z ní. Visel jí na rtech a všechno si pamatoval. Již brzy byl schopen citovat Písmo. Bylo to úžasné.

Od té doby ho brala každou neděli s sebou do kostela. Lynettě to bylo jedno. Vždy byla na konci týdne unavená z práce a pokud tato všetečná osoba chce Jimmyho brát na chvíli s sebou, říkala si, proč ne, pro Lynettu to znamenalo o jednu starost během volného dne méně. A tak chodil Jimmy každou neděli do nazaretského kostela, kde poslouchal pana Kennedyho, který kázal o Hospodinu a o všech věcech, které by věřící neměl dělat.

Po nějaké době už u Kennedyů trávil i noci. I to se jeho matce zamlouvalo. Lynetta opovrhovala těmi, kdo věří v jakéhosi Boha na nebi, jenž lidi třídí na ty, které čeká nebe, a na ty, co přijdou do pekla. Její duchovno bylo mnohem bohatší a zahrnovalo převtělování, život po životě, osud. Někdy se v životě, který přece není jediným životem, stane, že velkolepý osud člověka je překažen těmi, kdo nedokážou ocenit jeho velikost, nebo těmi, kdo na ni žárlí. Domnívala se, že přesně to je její případ. Ale že její syn dosáhne velikosti už v tomto životě. Byla si tím jistá. Také byla přesvědčena, že velikost neznamená naletět na tu nazaretskou hloupost Myrtle Kennedyové. Zřejmě to i Jimmymu občas pověděla, aby zajistila, že nebude ošálen. Ale jinak jí nevadilo, že s tou starší dámou tráví čas a chodí s ní do kostela. Aspoň jí to ulevilo a navíc si říkala, že pro vesmírný řád věcí to beztak nic neznamená.

Jimmy zbožňoval, když ho Myrtle brala do kostela. Měl jisté nadání, pamatoval si vše, co tam slyšel, hlavně čtení z Písma. Za pár týdnů dokázal opakovat dlouhé biblické pasáže slovo od slova. Vždycky se nemohl dočkat neděle, až s paní Kennedyovou půjde do kostela. Dokonce jí mezi čtyřma očima říkal „mami“. Myrtle byla v extázi, protože zachránila duši pro Krista. Cítila zadostiučinění, když viděla, jak ten hoch vyrůstá v Boží milosti nazaretským způsobem života, který předepisuje Bible.

Potom došlo k nečekanému obratu. Jimmymu se líbily nazaretské bohoslužby, ale zajímaly ho i ostatní církve. A tak začal navštěvovat některá masová shromáždění probuzeneckého hnutí, která se tam pravidelně konala. Všechny tamní náboženské obce je organizovaly a občas tam přišli i kazatelé jiných církví. Jimmy občas zašel v neděli do metodistického kostela, ke kvakerům nebo k Učedníkům Kristovým. Během několika let vstoupil do všech, přičemž v některých byl pokřtěn, v jiných, které křest nevyžadovaly, složil přísahu.⁴⁶ Učil se všechno. Byly neděle, kdy část dopoledne trávil na bohoslužbě v jednom kostele a pak pospíchal, aby stihl závěr bohoslužby v jiném. To samozřejmě všechny zaujalo. Ukázalo se, že malý Jones je stejný podivín jako jeho rodiče, ale aspoň je mnohem přijatelnější. Lidé doufali, že si nakonec vybere jednu z církví. Teď aspoň, že chodí na bohoslužby, což se o jeho mámě a tátovi říct nedá.

Jimmy od své matky přejal odcizení. Schopnost navodit u druhých pocit, že sdílejí jeho víru a naděje, to už byl jeho osobní vklad. I jako malý měl schopnost ospravedlnit své činy, jež se zdály být v rozporu s jeho slovy. To bylo jasně patrné v jeho vztahu s Myrtle Kennedyovou, když začal chodit i do jiných kostelů, než byl ten nazaretský. U kohokoli jiného by se Myrtle cítila ukřivděna, ba dokonce zrazena. Vrátila by takové dítě na správnou stezku a to by pak po ní samo kráčelo dál. Jenže Jimmy si uměl udržet její náklonnost.⁴⁷ Ať už jí to vysvětloval jakkoli, možná i tím, že se do jiných chrámů podíval jen proto, aby na vlastní oči viděl, jak se lidé v nich mýlí, fungovalo to. A Myrtle ho dál zbožňovala.

Později se často říkalo, že Jim Jones ostatní bezskrupulózně využívá, chladnokrevně prosazuje své záměry a nikdy se o nikoho nezajímá, a to ani o ty, kdo mu nejvíc pomohli. V mnoha ohledech to je pravda, ale pro Myrtle Kennedyovou to neplatí. Když Jimmy opustil Lynn a jeho život nabral nečekaný spád, stále zůstával v kontaktu s touto ženou z Církve nazaretských, která se ho kdysi ujala. Z Indianapolisu, z Kalifornie, kde se proslavil, ba dokonce i z guyanského pralesa jí každý týden nebo čtrnáct dní psal o tom, co zamýšlí, a pokaždé jí přál hodně štěstí.⁴⁸ Chtěl ji ubezpečit, že na ni nikdy nezapomněl a že je vděčný za její vlídnost.

V září 1977 Jim Jones v jednom rozhovoru, který se měl stát součástí jeho životopisu, prohlásil, že ve skutečnosti nikdy nevěřil v Boha.⁴⁹ Že pro něj náboženství je příležitostí, jak „infiltrovat“ církev a obrátit křesťany směrem k socialismu.⁵⁰ To je možná pravda. Nelze nahlédnout do srdce člověka a zjistit, zda věří či nikoli. Rovněž je možné, že jako dítě je člověk horlivým věřícím, načež jako dospělý věřit přestane a začne tvrdit, že nevěřil nikdy. Ale víru malého Jimmyho zpochybnit nelze. Pro dítě, které podle samotného Jonese „tolik usilovalo o uznání“, znamenala církev dokonalý cíl života.

Max Knight žil v nedalekém Spartanburgu, ale kdykoli byl v Lynnu, zašel za svým mladším kamarádem. Jednou zaklepal na dveře a nikdo nebyl doma.⁵¹ A tak se vydal naproti ke Kennedyovým. Myslel si, že paní Kennedyová je Jimmyho babička, protože hoch tam byl tak často a očividně měli dobrý vztah. Paní Kennedyová mu řekla, že Jimmy si zřejmě hraje v nedalekém lese. Max měl čas, a tak tam zamířil a hledal Jimmyho, dokud neuslyšel čísi hlas. Vydal se za ním a spatřil Jimmyho. Ten si ho nevšiml, protože k němu byl otočený zády. Jimmy stál na pařezu, dlaň měl přitisknutou k srdci a kázal. Max si to pamatuje jako „skutečné představení o tom, jak Ježíš všechny miluje a jak v něj musejí věřit, pokud chtějí být spaseni a dostat se do nebe“. Max vykřikl: „Hej!“ Jimmy se otočil, uviděl ho a málem spadl z pařezu. Rozplakal se, tak jako tehdy, když ho Max uviděl poprvé s beaglem. Max nechápal, proč pláče, protože Jimmyho znal a nebyl to pro něj cizí člověk. Jimmy se zřejmě obával, že byl přichycen při lži. Tvrdil přece Maxovi a panu Knightovi, že se chce stát pilotem, až bude dospělý, a teď ho Max spatřil při tomto.

Ale Max mu nic nevyčetl. „Jestli chceš kázat, jen do toho. Věnuj se tomu, pokud se při tom cítíš dobře.“ V následujících měsících ho Max „ještě dvakrát nebo třikrát našel v lese, kde dělal to samé“. Jimmy se mu přiznal, že se chce stát kazatelem. Ale co když si z něho ostatní lidé budou dělat legraci, nebo mu řeknou, že na to nemá? Max mu odpověděl: „Dělej to, co dělat chceš. Nenech se zastavit druhými lidmi. Buď sám sebou.“ Později, když se setkali jako dospělí, to Jim zmínil, poděkoval mu za podporu a řekl, že byl tehdy „vyděšené dítě“.

40 Rozhovor s Maxem Knightem.

41 Rozhovor s Joyce Overmanovou Bowmanovou.

42 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou.

43 Rozhovor s Chuckem Willmorem.

44 Rozhovor s Joyce Overmanovou Bowmanovou.

45 Rozhovor s Billem Manningem.

46 Rozhovor s Billem Townshendem.

47 Rozhovor s Billem Manningem.

48 Tamtéž.

49 RYMUR-89-4286-O-1-B-1.

50 RYMUR-89-4286-O-1-B-7.

51 Rozhovor s Maxem Knightem.

4

Dospívání

Děti v Lynnu, stejně tak jako jejich rodiče a možná i víc, zdůrazňovaly konformitu. Věřily ve stejná pravidla a řídily se jimi, nade vše ctily rodiče a učitele. To bylo typické pro celou Indianu.⁵² Podle historika tohoto státu Jamese Madisona „zde uměřenost byla způsobem života a byla pevně zakotvená v respektu k tradici. Mezi revoluce, které se v Indianě neodehrály, patří i generační revolta“.

Děti v Lynnu si vyměňovaly hračky a dávaly si jídlo navzájem. Dívky se učily vařit a vykonávat další domácí práce. Chlapci hráli hry, toulali se po lesích a polích a nevyhýbali se svým povinnostem. Obvykle vyrůstali stejně jako jejich rodiče, což všichni považovali za žádoucí.

Do jisté míry do tohoto koloritu zapadal i Jimmy Jones, aspoň zpočátku. Běhal po ulici tak jako všichni ostatní, měl rád středeční filmy a melouny.⁵³ Hrál si se zvířaty. Toulavá zvířata za ním chodila všude. Když si hrál u někoho jiného, paní domu pak pravděpodobně poznamenala, že to je slušný hoch.

Často měl úžasné hračky. Všichni věděli, že jeho matka musí pracovat, protože jeho otec to už nesvede, a že jim jeho dědeček a strýcové musejí finančně pomáhat. Ale Jimmy měl stále hodně věcí. Jednou z nich byla například dětská filmová promítačka. Chlubil se, že díky ní může na stěnu doma promítat filmy, tak jako ve středu večer ve městě. Všichni to chtěli vidět, jenže Jimmyho matka nedovolila, aby k nim někdo chodil, když rodiče nejsou doma. Chucka a Johnnyho Willmoreovy to opravdu zajímalo, a tak je jednou po škole Jimmy vzal domů.⁵⁴ Jeho otec byl v herně, jako obvykle. Zatáhli závěsy a pak se dívali na film na stěně. Byla to legrace, dokud domů neočekávaně nepřišla Lynetta. Odepnula si opasek, začala Jimmyho Jimmiho honit a švihat ho páskem. Ten celou dobu křičel: „Já jsem to nechtěl udělat. Já jsem to nechtěl udělat.“ To samozřejmě nedávalo smysl, poněvadž evidentně chtěl. Johnny a Chuck utekli a pověděli ostatním klukům, co se stalo. Všem bylo Jimmyho líto.

Všichni také věděli, že to mezi Jimmym a jeho otcem moc neklape. V Lynnu nebylo zvykem, aby otcové a synové budovali vztahy skrze dlouhé rozhovory a vřelá objetí. Namísto toho se chlapci motali kolem otců a učili se, jak co opravit, jak se starat o auto a další práce, které se jim jednou v životě budou hodit. Starý Jim nic z toho nedělal, protože toho nebyl schopen. Jimmy si ho, jak se zdá, příliš nevážil. Lidé viděli nějaký kontakt mezi nimi jen tehdy, když Jimmy přišel do herny a poprosil otce, aby mu dal nějaké drobné.⁵⁵ Bylo to smutné.

Avšak i sympatie občanů Lynnu měly své hranice. Možná se Jimmymu dalo odpustit, že má nepříjemnou matku a nemocného otce, jenže byly tu další věci, kterými se odlišoval od ostatních, a to nikoli pozitivně. Hodně plakal, což se u kluků neočekávalo, a pořád nadával. Ostatní hochy zajímalo, kde se to naučil, ale Jimmy jim to neřekl. Jenom se usmíval a vychutnával si jejich rozpaky. Všichni kluci ve městě se prali a někdy došlo i na rány pěstí nebo kopance. Každý občas utržil šrám či rozbitý nos nebo rty, jen Jimmy ne. Ten se rvačkám vyhýbal a utekl vždy, když šlo do tuhého.

A pak tu byly bonbony, což byla vzácná a ceněná pochoutka.⁵⁶ Jimmy je měl stále, protože si je bral z regálů v obchodě, když na ně dostal chuť. Všichni prodavači to trpěli, protože každou sobotu za nimi chodila Lynetta a platila za všechny cukrovinky, které si Jimmy ten týden vzal. Každá jiná matka by svému synovi za to vyhubovala, ale Lynetta byla na svého hocha za tuto troufalost hrdá. Tak jako ona dokázal vzdorovat konvencím.

Ale nejvíc se Jimmy odlišoval náboženskými otázkami. Všechny děti v Lynnu věřily v Boha a o nedělích poslušně chodily do kostela. Byla to součást života. Avšak Jimmy to přivedl do krajnosti. A to, že se nedržel jednoho kostela, ale chodil do všech, už byl jen drobný detail.

To podivné náboženské chování začalo tím, co říkal. Jednoho dne si s bratry Willmoreovými hrál v podkroví nad garáží Jonesových.⁵⁷ Byly tam trámy a chlapci po nich chtěli kráčet jak provazolezci v cirkusu. To bylo skutečně riskantní. Byl by to jasný pád do třímetrové hloubky na podlahu pod nimi. Chuck a Johnny šli jako první, každý po jednom trámu, protože byly úzké. Jimmy kráčel za nimi. Asi po minutě Johnny znervózněl a myslel si, že spadne. Chtěl se vrátit, ale Jimmy zůstal stát a nedovolil mu to. Johnny křičel: „Zpátky!“ Jimmy na něj vrhl zvláštní pohled a odvětil: „Nemůžu se pohnout, drží mě anděl smrti!“ Všichni tři ustrašeně balancovali na trámu, dokud Jimmy neřekl, že anděl ho už pustil. Chuck Willmore na to vzpomíná slovy: „I když mi bylo jen šest let, pomyslel jsem si, že to je šílenství.“

V Lynnu měl svou prodejnu výrobce rakví. Jimmy s ním častokrát hovořil o smrti a její nevyhnutelnosti. Lidé z této firmy nikdy nezamykali dveře svého krámu, což platilo o celém Lynnu. A tak jedné noci Jimmy přivedl houf dětí do tohoto obchodu a každému řekl, aby si vlezl do jedné z rakví a zůstal tam ležet.⁵⁸ Takto prý můžou zjistit, jaké to je, když je člověk mrtvý, a co se s člověkem stane. Ostatní děti byly buď vyděšené nebo je to po chvíli začalo nudit. Jimmy je tam chtěl přivést víckrát, ale měl problém někoho dalšího přesvědčit, aby šel s ním.

Nějakou dobu také tvrdil, že Hospodin ho obdařil zvláštní mocí. A aby to dokázal, vzal si jakýsi plášť, zřejmě ručník, a vylezl na střechu garáže, odkud křičel, ať se všichni přijdou podívat, že umí létat. Ostatní děti nevěřily, že skočí, jenže on to opravdu udělal. Vzlétnout však nedokázal a namísto toho si zlomil ruku.⁵⁹ Ani to v něm nevyvolalo rozpaky. Očividně dál věřil ve svou novou schopnost, přestože o ní nikoho jiného nepřesvědčil. Už však o tom nemluvil.

Zhruba v té samé době přišly na řadu zvířecí pohřby.⁶⁰

Ve městě i jeho okolí se pořád objevovala mrtvá zvířata, zabité veverky a zajíci u silnice, myši a krysy chycené do pastí, občas i psi a kočky, a hodně ptáků. Lidé to vnímali jako součást přirozeného řádu, jako když na podzim padá listí. Mršiny se buď časem postupně rozložily, nebo je někdo vzal a hodil do popelnice. Jenže nyní je začal Jimm Jones se zbožnou úctou sbírat, přičemž svolával ostatní děti, aby pak mohl provádět komplikované pohřební obřady, při nichž se nad mršinami modlil a kázal o tom, jak Bůh miluje všechna stvoření, načež je pohřbíval v krabičkách od sirek nebo větších kartonových krabicích, podle velikosti. Nejdřív to ostatní bavilo, ale jak Jimmy pokračoval, jeho vrstevníci se odmítali seancí účastnit. To Jimmyho neodradilo a vodil tam mladší děti, které byly užaslé nad tím, že někdo starší si s nimi chce hrát. Když zjistily, že se od nich vyžaduje nábožná poslušnost, chtěly odejít, jenže Jimmy je obvykle zastrašil tak, že raději zůstaly. Přestože si zatím nedokázal založit vlastní církev, vedl zvířecí pohřební obřady, a to dokonce i o přestávkách na školním dvoře, kde ostatní děti byly nuceny vše sledovat, byť se těchto rituálů neúčastnily.

Když bylo Jimmymu deset, Spojené státy vstoupily do druhé světové války, díky čemuž získal novou posedlost. Všech v Lynnu se zmocnilo válečné opojení. Bylo to vlastenecké město. Chlapci si tam hráli na vojáky, kdykoli to jen šlo, a všichni bojovali jako američtí vojáci, námořníci nebo příslušníci námořní pěchoty proti Ose. A pokaždé vyhráli.

Ne tak Jimmy Jones. Od počátku byl fascinován nacisty.⁶¹ Zamiloval se do jejich pompy, byl oslněn tím, jak poslušné oddíly dokonale pochodují. A pak zde byl jejich charismatický vůdce. Jimmy záměrně studoval Adolfa Hitlera, to, jak celé hodiny stojí před davy obdivovatelů, jak je ovládá řevem v promyšleném rytmu, načež následuje ztišení a potom normální hovor, který postupně graduje do bombastického závěru. Americké filmové týdeníky a noviny byly plné Hitlera a jeho oddaných přívrženců. Jimmy tak netrpěl nedostatkem studijního materiálu. Hitler byl chudý mladík, který se díky svému odhodlání a charismatu vypracoval ve vůdce mocného státu. Nyní znal celý svět jeho jméno, miliony lidí ho uctívaly a další se před ním třásly. Získal moc tak, že překonal vlivné nepřátele, kteří jím opovrhovali kvůli jeho nízkému původu a kontroverzním názorům. To bylo inspirativní.

Jestliže ostatní kluci si hráli na americké válečné hrdiny, Jimmy chtěl napodobovat Hitlera. Mezi ostatními dětmi nenašel nikoho, kdo by si chtěl hrát na nacistické vojáky, takže musel hledat jinde. Mezi jeho bratranci bylo několik hochů, kteří byli dost malí na to, aby je Jimmy mohl přinutit hrát role, jaké chtěl. A tak je přivedl na pole a nařídil jim pochodovat. Měli problém přesně pochopit, co se od nich očekává; což Jimmyho dohánělo k zuřivosti. Ulomil jednu větev a tou je švihal, když nepochodovali tak, jak chtěl. Někteří z nich se vrátili domů s nehezkými šrámy, a když jejich matky zjistily, kdo to způsobil, měl Jimmy velké problémy se svými tetami. Přišel o své malé nacisty, ale ne o svou fascinaci Hitlerem. A když Hitler v dubnu roku 1945, obklopen nepřáteli, kteří se ho snažili zajmout a pokořit, spáchal sebevraždu, na Jimmyho to udělalo dojem.

Přestože byl Jimmy posedlý Hitlerem a nacisty, jeho náboženský zápal nepolevoval. V létě 1942 se Myrtle Kennedyová a její manžel zdržovali v Richmondu. Nikdo si nepamatuje proč, na podzim se však každopádně vrátili do Lynnu. Během jejich pobytu v Richmondu, když zrovna byly prázdniny, Jimmy žil s nimi. Lynetta byla ráda, že se ho na pár měsíců zbavila. Kennedyové si pronajali jeden velký dům. Žily tam i další rodiny a děti Jimova věku. Například Lester Wise, kterému bylo deset. Jimmy a Lester se stali kamarády a všechno dělali společně, dokud se nemuseli na podzim zase rozloučit.⁶² Jejich velkým tématem bylo náboženství. V Richmondu měla kostel letniční církev, takže tam třikrát, čtyřikrát do týdne chodili studovat Bibli. Během nedělních mší kazatel vždy vyzval hříšníky, aby vstali a byli spaseni. Hned první týden vstal i Jimmy, a tak mu byly odpuštěny hříchy. Následující neděli to udělal znovu a pak každou neděli až do konce léta. Podle Lestera „to lidé obvykle nedělali. Stačilo jim to jednou. Možná to zopakovali, když provedli něco hodně špatného, ale Jimmy to dělal pokaždé, když k tomu kazatel vyzval. Přišel k němu a poklekl. Nikdy o tom nemluvil. Prostě to tak dělal“.

Do Lynnu se Jimmy na podzim vrátil s novým vrtochem. Všichni ve městě už odmala věděli, co je to sex, protože Lynn leží obklopen venkovem. Hospodářská zvířata se rozmnožovala, neustálý přebytek křížených štěňat a koťat poskytoval další základní důkazy o páření a většina domů v Lynn byla malá a rozhodně nikoli zvukotěsná v době, kdy porody byly časté. Sex byl všude; jen se o něm mezi slušnými lidmi nikdy nemluvilo.

Jako obvykle byl Jimmy Jones výjimkou. Svým mladším bratrancům dával otevřené lekce o tomto tématu, dokud toho neměli plné zuby.⁶³ Na verandu jejich domu Jimmy zval i děti ze sousedství, aby je poučil o „pohlavním styku“. Kde o těchto věcech slyšel, Jimmy neprozradil. Jeho tety se dozvěděly o jeho novém oblíbeném tématu a varovaly ho, aby s tím přestal. Když požádaly Lynettu, aby zasáhla, ignorovala je. A Jimmy dál mluvil o zakázaném ovoci. Ale pokud šlo o sex, tehdy i později v Lynnu toho hodně namluvil, ale nikdy nejednal. Jeho kamarádi vzpomínají, že „nikdy nic neprovedl“. Kdyby něco provedl, všichni by o tom věděli.

V době, kdy Jimmy Jones začal chodit na střední školu, byl mezi puberťáky v Lynnu spíš outsider. Nebyl však naprostým vyvrhelem, protože měl řečnický talent. Dokonce i ti, kdo ho neměli rádi, byli fascinováni, když s nimi mluvil, přičemž jeho hlavními tématy byly náboženství a sex. Jimmy si také uměl získat sympatie lidí. Celé roky ho rodičové v Lynnu litovali a někdy i omlouvali jeho výstřelky kvůli očividně nefunkčnímu domovu. Zpočátku nejvíc vinili Lynettu – jak může dítě vyrůstat normálně, když jeho matka kouří, nadává a nechodí do kostela? Ale když Jimmy přišel do puberty, objevila se nová fáma: Starý Jim je pijan a pořád je namol.⁶⁴ V Lynnu se stačilo jednou opít a byli jste vyřízení. Starého Jima lidé vždy litovali, kvůli jeho zdraví a podivné manželce. Ale nyní jim začal připadat podezřelý. Každý den se potácel po ulici, směrem k herně Všichni viděli, jak klopýtá – někdy ani nebyl schopen udržet rovnováhu. Občas na nějakou dobu úplně zmizel. Možná, že za tím stojí alkohol, říkali si.

Kromě jeho manželky, syna a Jonesovy rodiny nikdo nevěděl o jeho zhroucení v roce 1932 nebo o jeho cestách do nemocnice. Když začaly kolovat pověsti o jeho alkoholismu, nikdo z jeho příbuzných je nevyvrátil. V té době byly duševní choroby odsuzovány ještě víc než alkoholismus. Pro Starého Jima bylo lepší, že jej považovali za opilce, než kdyby jej měli za blázna.⁶⁵ Ve skutečnosti nebyl ani jedno. Kvůli svému celkovému zdravotnímu stavu a především poničeným plicím prostě občas nebyl schopen vstát z postele.

Jenže ty fámy přetrvávaly. Pro Jimmyho pravda nikdy nestála v cestě jeho ambicím. Byl rád, že v něm lidé vidí člověka, který překonává překážky, někoho, kdo si zaslouží sympatie a podporu.

Začal se jinak oblékat.⁶⁶ Chlapci na střední škole nosili džíny a tmavé košile. O nedělích se do kostela slušelo chodit v bílé košili a volných kalhotách. Jimmy nosil nedělní oděv skoro každý den. Se svými hustými, téměř černými vlasy a tmavýma očima, kterými vás doslova propaloval, to byl opravdu fešák. Lynetta občas tvrdila, že má indiánské předky, a nyní to prohlašoval i Jimmy. Se svým oděvem a celkovým vzezřením vyčníval z davu.

To samé platilo i o jeho chování ve škole. O přestávkách na chodbě měl ve zvyku mlčet.⁶⁷ Během konverzací mezi hodinami hovořil jen tehdy, když je sám započal. Jinak se opíral o stěnu vedle dveří do třídy až do zvonění, a pak se posadil na svou židli, kterou měl vždy vzadu. Bylo to velmi dramatické. Občas zpochybnil to či ono tvrzení učitele. V typické indianské škole to mohlo vést k okamžitému vyloučení, jenže učitelé v Lynnu podporovali to, že jejich studenti projevují samostatné myšlení. A tak Jimmyho zapojovali do debat. Zdálo se, že se mu to zamlouvá, jenže nikdy nebyl schopen přiznat, že se mýlí. Jeho známky byly dobré, někdy dostával jedničky, jindy dvojky, ale za výjimečného studenta považován nebyl.

Ve škole nikdy nebyl vůdcem, avšak o víkendech a v létě se pokoušel jím stát. Nechtěl se stát členem sportovních týmů, takže se vyhýbal utkáním v košíkové a závodům v cyklistice. Ostatní hoši si mysleli, že to je proto, že neumí prohrávat. Krom toho ani nebyl dobrý sportovec a často byl vybrán jako poslední, když se tvořily nějaké týmy. Někdy organizoval svá vlastní družstva, která potom vyzývala jiné týmy k zápasu. Jimmy se jich nikdy neúčastnil jako hráč, zato dělal trenéra. Nejobvyklejší bylo, že jeho hráči se stávaly mladší děti, které byly hrdé na to, že si jich všiml někdo starší.

Někteří pamětníci vzpomínají na léto roku 1945, kdy čtrnáctiletý Jimmy Jones nejenže vytvořil městský baseballový oddíl, ale zorganizoval a řídil celou soutěž s mužstvy z nedalekých měst.⁶⁸ I pro dospělé by to byla náročná záležitost. Jimmy to celé zvládl sám. Přiměl podnikatele, aby věnovali peníze na pálky a míčky a pak našel kluky, kteří chtěli hrát, a přesvědčil je, aby souhlasili s rozpisem utkání. Na to nebyl nikdo zvyklý. Jimmy trénoval mužstvo z Lynnu. Všichni chlapci ve městě i v okolí fandili profesionálnímu klubu Cincinnati Reds, ale jenom tým z Lynnu mohl mít název „Reds“, protože to tak rozhodl Jimmy.

Ačkoli byl příliš mladý na to, aby měl řidičský průkaz, vozil svůj oddíl na zápasy ve starém rodinném fordu model A. Měl výsuvné sedadlo a vešla se do něj většina týmu. Dětem z Lynnu se dařilo a Jimmy udržoval nadšení tím, že si vedl detailní statistiky nejen o výsledcích zápasů, ale i o individuálních výkonech. Ty zapisoval do dlouhých, přehledných sloupců, do kterých se všichni vždycky rádi začetli. Nikdy se nesetkali s něčím tak propracovaným – byl to Jimmyho způsob, jak ukázat, že dostávají něco výjimečného za to, že mu dovolili být vůdcem.

Jenže na konci léta se to pokazilo. Oddíl se scházel v podkroví u Jonesů. Tam děti seděly a poslouchaly jeho rozbor dosavadních zápasů a strategie do těch nadcházejících. Vždycky tam byla spousta domácích zvířat. Jimmy měl ve zvyku brát si toulavá zvířata domů. Vypadalo to, že má zvířata rád, ale jednoho dne několik dětí vidělo, jak vzal jedno štěně a schválně ho z podkroví hodil dolů na tvrdou podlahu. Pak už v jeho baseballovém mužstvu nikdo nechtěl hrát. Ligová soutěž přestala existovat. Incident z podkroví byl jedním z mála případů Jimmyho krutosti vůči zvířatům. Možná si na tom štěněti vylil zlost, protože ho něco rozčílilo doma, nějaká situace, která tohoto dospívajícího hocha traumatizovala.

Lynetta byla s každým rokem čím dál nešťastnější. Bylo už totiž takřka nad slunce jasné, že svět nikdy neuzná její výjimečnost. Několikrát změnila práci, až se dostala do továrny v Richmondu, která vyráběla pístní kroužky. Tak jako v jiných fabrikách, kde pracovala, i zde si byla jistá, že je chytřejší než její nadřízení a že by neměla pokyny přijímat, nýbrž vydávat. Ale zůstala obyčejnou dělnicí, která každý den jezdila autobusem do práce a z práce, přičemž musela tolerovat manžela, který ji neustále štval svým sípáním a špatným zdravotním stavem. Její vztah k příbuzným Starého Jima zůstával napjatý, aspoň z jejího pohledu. Podezírala je z toho, že pobízejí jiné obyvatele Lynnu ke kritice toho, jak vychovává syna. Jimmy – přezdívala mu Jimba – byl pro ni střídavě zdrojem hrdosti i další frustrace. Na jedné straně stále pevně věřila, že vyšší moc ho vybrala k mimořádnému osudu. Ale mnohdy byl Jimba jen dalším vyčerpávajícím břemenem. Jako matka byla velmi ledabylá. Občas byla nadšená, posílená svou vírou a připomínala Jimbovi to, jaké štěstí má na svou matku a její rodinu. Častější bylo, že ho ignorovala a ponechávala jeho výchovu na ostatních. Pokud s ním vůbec mluvila, tak křičela kvůli jeho skutečné nebo domnělé neposlušnosti.

Lynetta řvala i na Starého Jima. Byl slabý a ona ho nesnášela. Především nebyl vůbec schopen činu, když po něm jeho utrápená manželka chtěla trochu potěšení v posteli. Sex byl pro Lynettu důležitý a když začal Jimba chodit na střední školu, začala si s jiným mužem z Lynnu.⁶⁹ Tento románek trval několik let. Oba byli velmi diskrétní, jenže i tak se to někteří lidé z města dozvěděli. V názoru na to se rozcházeli. Muži si mysleli, že Lynetta jedná amorálně, některé ženy s ní sympatizovaly. Koneckonců měla tvrdý život a její manžel byl tak nemocný. Ačkoli to před ní nikdo nezmínil, vycítila, že o tom vědí. Téměř dvacet let si myslela, že jí mnozí příbuzní jejího manžela opovrhují. Nyní už to byla pravda.

Jimmy také věděl, že jeho matka má milence. Byl to kluk, který ledacos chápal. A byl vychován tak, že pokud si měl vybrat, pak stál na straně matky a nikoli otce. Ať už Lynetta udělala cokoli, její starý manžel si to zasloužil.

V době, kdy Lynetta navázala tento vztah, si také Jimmy začínal s dívkami. Obvykle to dělal jinak než jeho spolužáci, způsobem, který pak opakoval v dospělosti. V Lynnu bylo randění na střední škole velmi vážná věc. Většina puberťáků s někým začala chodit brzy a brali se hned po maturitě nebo po vysoké škole. Nyní se mnozí z Jimmyho spolužáků blíží k pětašedesátému nebo dokonce sedmdesátému výročí svatby.

Tenkrát byla vyhlášenou krasavicí Sara Lou Harlanová, dcera místního zubaře. Byla hezká a milá. Mnoho chlapců se jí dvořilo, ale všichni respektovali, že je holkou místního hráče amerického fotbalu Dicka Grubbse. I na střední škole platila přísná pravidla. Přebrat někomu děvče bylo neakceptovatelné.

Jednoho dne to Jimmy zkusil.⁷⁰ Motal se kolem ní ve škole a když bylo po vyučování, sledoval ji po cestě domů. Saře se to nelíbilo a měla ho za šílence. Proto požádala Dicka, aby s tím něco udělal. Dick si vzal Jimmyho stranou a vysvětlil mu, že má Saru nechat být. „Jenže na Jimmyho to neúčinkovalo. Měl za to, že pokud ji chce, pak ji musí mít. Že to je jeho právo a nikdo, ani Sara, na tom nemůže nic změnit.“ Nikdo by se nedivil, kdyby ho Dick odvlekl za školu a tam mu dal nakládačku. Dick to však neudělal. Bylo mu jasné, že Jimmyho mínění ničím nezmění. Ale možná by s ním mohli promluvit rodiče Sary Lou, říkal si.

Ti to udělali a jednoho dne po vyučování Sara Lou přišla domů a ke svému úžasu tam spatřila Jimmyho Jonese, jak hovoří s její matkou a otcem jako jejich starý kamarád. Její rodiče před ní vychvalovali Jimmyho dobré vychování – není to milý hoch? Pozvali ho, aby s nimi šel v neděli do kostela, a on to udělal a zůstal tam na celou bohoslužbu. To, že nějak přelstil Sařiny rodiče, její názor na něj nijak nezměnilo. Nemínila kvůli němu opustit Dicka. Ten vzpomíná, že to „trvalo dlouho, než to vzdal, a potom se jednoho dne začal tvářit, jako by se nic nestalo“.

Když Jimmy konečně pochopil, že Saru nikdy nezíská, začal usilovat o Phyllis Willmoreovou. Jestliže Sara byla školní krasavice, pak Phyllis byla známá jako inteligentní děvče. Jimmy s ní měl větší štěstí. Ostatní děti si mysleli, že to je zvláštní vztah, protože sedávali na verandě domu Phyllis a četli si spolu knihy. Občas se drželi za ruce. Phyllis vzpomíná, že to nebyl ani tak románek, jako první nemotorné pokusy o rande. Chodili spolu do kostela – Jimmy ji bral k nazaretským a ona jeho zase k Učedníkům Kristovým – a jednou jeli do kina v Richmondu. Vzala je tam matka Phyllis. Děti seděly na zadním sedadle. Paní Willmoreová s nimi šla do kina a Jimmy zařídil, aby měla to nejlepší místo v kině. On a Phyllis seděli o pár řad za ní.

To mezi Jimmym a Phyllis nikdy nepřekročilo rámec platonické lásky. Brzy se rozešli, ačkoli zůstali kamarády. A potom už Phyllis neměla moc možností s Jimmym mluvit. Ten už měl jiné zájmy.

O pár let později do Lynnu dorazila nová víra, radikálně odlišná od těch stávajících.⁷¹ Jistý pan McFarland se ujal jednoho starého obchodu u silnice číslo 36, hned naproti potravinám, a oznámil, že tam otevírá modlitebnu apoštolské církve. Po celém městě vyvěsil letáky, v nichž sliboval, že kdo přijde na bohoslužby, uslyší mluvení jazyky. (Tzv. glosolálie, neboli mluvení v neznámém, mystickém jazyce. Pozn. překl.) Pastoři jiných církví v Lynnu to neviděli rádi. Tito věřící, kterým se někdy říká letniční hnutí, se aktivně snažili konvertovat věřící jiných konfesí. Krátce to fungovalo. Lidé z Lynnu nic takového neznali a ještě se nesetkali s tím, aby někdo při mši padl na zem, válel se po ní a vydával ze sebe skřeky. Bylo to opravdu zábavné. Místní tam jednou dvakrát zabloudili, udiveně na to zírali a pak se raději vrátili ke svým tradičním církvím. Letniční hnutí tak získávalo pouze ovečky z farem, většinou Jižany, kteří se přestěhovali do Indiany a byli na takové obřady zvyklí. Faktem bylo, že letniční církev uměla dělat show, a to nejen v neděli, ale občas i ve všední den po večerech nebo v sobotu. O sobotách do města přijížděli farmáři, kteří pak postávali před obchodem s potravinami na silnici č. 36 a vrtěli hlavou nad tím, co to provádějí věřící v kostele naproti.

Často byl v kostele mezi věřícími i Jimmy Jones, který dění pozorně sledoval a vše vstřebával. Jejich pastor měl větší svobodu než kněží ostatních církví. Nedržel se žádných pevných pravidel. Namísto toho skákal, křičel a vyl, pokud se ocitl ve spirituálním vytržení nebo pokud na něj byl seslán Duch svatý. Reakce kongregace byly obdobné. Křičeli, zpívali, tančili a měnili bohoslužbu v nevázanou oslavu.

Jimmy trávil většinu nedělí tím, že chodil z jednoho lynnského kostela do druhého. Ale hnutí těchto rozjařených, až fanaticky věřících ho opravdu zaujalo. A tak chodil i na víkendová shromáždění na farmách. Lynetta si toho všimla a nelíbilo se jí to. Dokonce i jí tito lidé připadali divní. Později popsala dramatickou scénu, kdy se střetla s kazatelkou letniční církve, které přikázala, aby nechala jejího syna na pokoji, protože Jimba má noční můry z toho, co slyší na jejích bohoslužbách.⁷² Ta příšerná ženská nechala Jimba dokonce kázat, protože když mluvil on, užaslí věřící darovali církvi víc peněz než jindy. Tak jako většina Lynettiných vzpomínek je i toto vyfabulované. Ve všední den bohoslužby vedl pan Stump, který byl instalatérem. Nikdo si nepamatuje, že by tam kázal i Jimmy. Ten začal kázat jinde a o tom nejkontroverznějším tématu vůbec.

Okres Randolph byl v rurální Indianě výjimečným ještě z jiného důvodu, než byly jeho školy. Bílí venkované zde třeba celé roky neviděli jediného barevného. Přesto zde existovaly tři černošské enklávy, shluky chat, které byly příliš malé na to, aby získaly status města.⁷³ Tam žilo několik set Afroameričanů, většinou pomocníků na farmách, kteří o víkendech přijížděli do Winchesteru a Lynnu prodávat a kupovat zboží. Černé děti nenavštěvovaly tamní školu. Bílé matky by ani nenapadlo je vyzvat, aby si hrály s jejich dětmi. Ale přesto s nimi běloši stávali v obchodech v jedné frontě a také s nimi před krámem nebo v čekárně veterináře vždy prohodili pár slov.

Tak jako všechny jiné bílé děti v Lynnu byl Jimmy Jones odmalička na černochy zvyklý. Na rozdíl od svých kamarádů se však hluboce zajímal o jejich životy, a tím překračoval nepsané společenské hranice. Při cestách do Richmondu, nejbližšího „velkého města“, kde žilo zhruba třicet tisíc obyvatel, si povšiml toho, že černoši jsou bělochy utiskováni – tím, jak jsou opovržlivě oslovováni, a tím, že se s nimi jedná jak s potulnými psy. To ho rozčilovalo. V Richmondu žilo poměrně hodně chudých černochů, protože zde byla pracovní místa v továrnách, a další černoši přes toto město pravidelně cestovali. Okres Wayne, kde Richmond leží, byl po celé Indianě hanlivě označován jako „Malá Afrika“. A tak ještě na střední škole si Jimmy o některých sobotách přivstal, oblékl si své nejlepší šaty a jel do pětadvacet kilometrů vzdáleného Richmondu. Tam se po svých vydal z autobusového nádraží do chudinské části města u železniční trati. Zde se setkávali chudí černí věřící. Jimmy jim kázal o tom, že v očích Boha jsme si všichni rovni a že je špatné kýmkoli pohrdat, navíc kvůli barvě jeho pleti.⁷⁴ Tento bílý mladík sliboval černým chudákům, že pokud vytrvají, přijdou lepší časy. Přesné znění jeho kázání se nedochovalo, ale starší lidé z Richmondu si pamatují, že o tom slyšeli.

Doma v Lynnu se dál všemožně snažil zdůrazňovat svou víru. Ostentativně s sebou všude nosil Bibli, což jiné puberťáky z města spíš bavilo, než že by to na ně udělalo dojem.⁷⁵ Byli si jisti, že z toho podivína Jimmyho Jonese se stane kazatel. To mu vyneslo významné ocenění na střední škole.

Buldoci, tamní oddíl amerického fotbalu, měl před sebou důležitý zápas proti konkurenční střední škole a Jimmy byl požádán, aby sloužil parodický pohřební obřad soupeře během setkání fanoušků Buldoků.⁷⁶ Nadšeně souhlasil a mnohé přítomné udivil tím, s jakou vášní pohřbil tento tým do masového hrobu. Jeden spolužák na to vzpomíná se slovy: „Měl talent pro drama.“

Toto shromáždění bylo jeho poslední významné vystoupení v Lynnu. V roce 1948 se o letních prázdninách s matkou přestěhoval do Richmondu.

52 Madison, The Indiana, s. xiii; Rozhovor s Jamesem H. Madisonem.

53 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou.

54 Rozhovor s Chuckem Willmorem.

55 Tamtéž.

56 Rozhovory s Bobem Hayesem a Jeanne Lutherovou Jonesovou.

57 Rozhovor s Chuckem Willmorem.

58 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou.

59 Rozhovor s Chuckem Willmorem.

60 Rozhovory s Billem Townshendem, Billem Coxem, Bobem Hayesem a Jeanne Jonesovou Lutherovou.

61 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou. V dospělosti Jones tvrdil, že za druhé světové války obdivoval hlavně Rusy a že ho tento obdiv přivedl k socialismu. Jeho sestřenice Jeanne si však vzpomíná, že ji švihal po lýtkách, když nepochodovala dost dobře.

62 Rozhovor s Lesterem Wisem.

63 Rozhovor s Johnem Mutchnerem.

64 Rozhovory s Kay Straleyovou, Maxem Knightem a Chuckem Willmorem.

65 Rozhovor s Lindou Blackovou.

66 Rozhovory s Billem Manningem, Joyce Overmanovou Bowmanovou a Richardem Grubbsovou.

67 Rozhovor s Monesou Wisenerovou.

68 Rozhovory s Johnem Mutchnerem a Bobem Hayesem.

69 Rozhovor s Jeanne Jonesovou Lutherovou. Na tento Lynettin vztah jsem se zeptal několika starších obyvatel Lynnu. Dva zdráhavě připustili, že o tom slyšeli, ale nechtěli mi sdělit podrobnosti, ani mi nedovolili, abych je jmenoval. Dokonce i Jeanne Lutherová mi řekla: „Znám jméno toho muže, ale neprozradím Vám ho, protože tu, myslím, stále žijí jeho příbuzní a já jim nechci uškodit.“ Reiterman v knize Raven uvádí, že jméno Lynettina milence je Shorty Beverly.

70 Rozhovor s Richardem Grubbsem. Rád bych se na Jima Jonese zeptal samotné Sary Lou, ale ta už před mnoha lety zemřela při porodu.

71 Rozhovory s Joyce Overmanovou Bowmanovou, Billem Townshendem, Lindou Blackovou, Robertou Horneovou a Bobem Hayesem.

72 RYMUR-89-4286-BB-1B-Z-12.

73 Rozhovory s Monesou Wisenerovou a Gregorym Hinshawem.

74 Rozhovor s Rachel Sheeleyovou. Ačkoli mnoho obyvatel Lynnu je ochotno otevřeně a dopodrobna hovořit o Jimu Jonesovi, v Richmondu ho ti, kdo se s ním znali (nebo o něm aspoň věděli), moc nechtějí uznat. Pár starších občanů Richmondu obezřetně připouští, že v dětství slyšeli o tom, jak dospívající Jim káže místním černochům, ale nikdo nechtěl říct nic víc.

75 Rozhovor s Billem Coxem.

76 Rozhovor s Phyllis Willmoreovou Zimmermanovou.

5

Richmond

Dvaadvacet let Lynetta trpěla v manželství se Starým Jimem Jonesem. Jedinou útěchou jí byl její milenec, a když se odstěhoval, už život v Lynnu nedokázala snést.⁷⁷ Pracovala v Richmondu, kde bylo několik kaváren a krytých kin a hezký, velký park. Proč neuniknout nepoužitelnému manželovi a jeho podlým, věčně nespokojeným příbuzným?

Jimmyho čekala maturita, ale i on byl ochoten se přestěhovat. Neměl v Lynnu žádné skutečné přátele a přestože mohl zůstat s otcem, nesnášel ho stejně nebo snad ještě víc než Lynetta. Dokonce začal zmiňovat, že Starý Jim občas propadá záchvatům násilí a bije svou manželku i svého syna.⁷⁸ To v Lynnu nevzbudilo větší rozruch – všichni si mysleli, že to je opilec, ale jak by někdo, kdo se skoro neudrží na nohou, mohl doma bít svou manželku a syna? A pokud Jimmyho jeho táta bil, jak to, že neměl modřiny? Max Knight vzpomíná, jak Jimmy plakal, když popisoval údajnou brutalitu Starého Jima.

Starý Jim na opovržení ze strany manželky a syna nereagoval stejným způsobem. Z jejich náhlého odjezdu byl smutný, ale nevyjádřil to slovy, nýbrž činem. Když zůstal sám, už nedokázal dál žít v domě na Grant Street a přestěhoval se do hotelu, kde si pronajal pokoj.⁷⁹ Jeho příbuzní mu finančně pomohli. Jeho zdravotní stav se nadále zhoršoval a v květnu 1951 zemřel na dýchací potíže. Bylo mu šedesát tři, ale vypadal na devadesát. Jeho neutuchající láska k Lynettě je vyjádřena na náhrobku na hřbitově Mount Zion, kde na jedné polovině jsou jméno Starého Jima a údaje o jeho narození a úmrtí a na druhé polovině Lynettino jméno a datum jejího narození.⁸⁰ Pod jejich jmény je krátký nápis: „Každý na světě je můj přítel.“ Nikdo si nevzpomíná, že by Lynetta a Jimmy přišli na pohřeb. Po něm Lynetta požádala, aby jí byl zasílán manželův armádní důchod.

Na podzim roku 1948 nastoupil Jimmy na richmondskou střední školu. Nyní se již svým oděvem nevymykal. Středoškoláci se zde oblékali lépe než puberťáci v okrese Randolph a nenosili zalátané tmavé pracovní košile a kalhoty nebo bagančata. Podržel si svůj zvyk nehovořit, pokud sám nechce zahájit konverzaci. Jeho spolužáci z Richmondu, kteří ještě žijí, si na něj vzpomínají jen vágně, většinou na jeho husté tmavé vlasy a výrazný pohled. Kontakty s dívkami navazoval stále stejně nemotorně. Jedna z nich byla silně dotčena, když Jimmy, který se sotva přistěhoval, přišel na školní chodbě za ní a chytil ji za ruku.⁸¹ Vytrhla se mu a pak si na něj stěžovala jiným dívkám.

Přesto si získal pár kamarádů.⁸² Všichni to byli členové školní křesťanské organizace Christian Youth Fellowship. Přezdívali mu „Jonesy“ a pozvali ho na noční debatu s koblihami věnovanou otázce, jak nejlépe křesťansky žít. Dospěli k závěru, že ideální bude to, čemu říkali „křesťanský komunismus“, poněvadž věřili, že heslo „každý podle svých schopností, každému podle jeho potřeb“, je pro církev optimální. S tímto názorem se nesvěřovali nikomu mimo svou skupinu. Tito mládežníci neobhajovali komunistickou vládu, kde stát vlastní všechno a říká lidem, co mají dělat. Chtěli jen, aby jejich církve dobrovolně přijaly filozofii, která vyžaduje soucit a rovný přístup ke všem. Problém byl v tom, že zuřila studená válka a komunismus byl pro většinu Američanů něčím nepřijatelným. A tak si své názory nechávali pro sebe.

Jimmy neměl s výukou ani nejmenší potíže. Střední škola v Lynnu mu poskytla natolik kvalitní vzdělání, že mohl v Richmondu vynechat některé předměty a ukončit pololetí dřív než všichni ostatní v jeho ročníku. To bylo výhodné, protože už tehdy měl práci na plný úvazek na noční směny. Lynettina mzda v továrně na pístní kroužky Perfect Cicle na její a Jimmyho výdaje nestačila. Ačkoli později tvrdila, že se stala mistrovou a že zde bez ohledu na výhrůžky vedení založila odbory, ve skutečnosti zůstala obyčejnou dělnicí.⁸³ Příbuzní jejího manžela ji v Lynnu finančně podporovali, ale poté, co Old Jima opustila, o tom nemohla být řeč. A tak Jimmy musel začít pracovat. Již brzy nalezl místo u největšího zaměstnavatele ve městě.

Nemocnice Reid Memorial byla založena v roce 1905 díky daru továrníka Daniela Reida. Tento filantrop zajistil instituci, která byla pojmenována po jeho zesnulé manželce a synovi, ty nejlepší možné prostory a vybavení. Pacienti z celého Středozápadu tu měli špičkovou péči. Personál vynikal svou kvalitou. Nemocnice platila dobře, ale nadřízení chválou šetřili a rychle se zbavovali nevyhovujících pracovníků.

Sedmnáctiletý Jimmy byl zaměstnán jako noční ošetřovatel, což byla v tamní hierarchii ta nejnižší pozice. Byla to dřina a často musel dělat takové práce jako úklid zvratků, odvoz zesnulých nebo likvidace amputovaných končetin. I pro normálního člověka byly tyto noční směny namáhavé, ale pro kluka, který zároveň musel studovat na střední škole a ještě dělat domácí úkoly, to bylo mimořádně obtížné. Jimmy si tam však liboval.

Okamžitě prokázal schopnost pracovat po minimálním anebo žádném spánku. Jakmile mu skončila škola, rychle odbyl domácí úkoly a šel do nemocnice. Tam dokázal s radostí zvládat ty nejtěžší práce, jimž se jiní ošetřovatelé snažili vyhnout. K nim patřilo například ošetřování nevrlých pacientů nebo vážně nemocných, kteří páchli. Jimmy Jones si je dokázal získat svými milými úsměvy, vtipy a také empatií. Pacienti z různých společenských tříd a jejich příbuzní cítili, že tento mladík jim opravdu rozumí. Měl zázračnou paměť – pamatoval si jména všech pacientů i jména jejich rodičů a manželů či manželek, i jejich dětí a bratranců a sestřenic. Někteří pacienti vyžadovali opravdu osobní přístup – měnit pleny nebo je celé umývat houbičkou. Jimmy tyto potenciálně obtížné chvíle zvládal skoro vždy s vtipem, pokaždé byl pozitivně naladěn a žertoval.

Vedení nemocnice si toho povšimlo.⁸⁴ Ošetřovatelé byli většinou hodnoceni kriticky. Ale u něj nebylo co kritizovat. Byl příliš mladý na to, aby se mohl stát nadřízeným ošetřovatelů, ale aspoň ho přidělili lékařům a sestrám, kteří prováděli ty nejtěžší úkony.

Když v prosinci roku 1948 udělal na richmondské střední maturitu, byl si jist svou budoucností. Chtěl se stát kazatelem. Ale potom začal uvažovat o lékařství. Kazatelé životy řídí, ale lékaři je zachraňují. Přitahovalo ho obojí. Již brzy po maturitě jel do Lynnu, kde o tom hovořil se svou kamarádkou Phyllis Willmoreovou, která později vzpomínala, že Jimmy dokonce zmínil, že se chce dostat do vedení nemocnice, aby tak mohl říkat lékařům, co mají dělat.⁸⁵

K tomu, aby se stal knězem, nebylo nutné studium na vysoké škole, jenže lékaři i manažeři nemocnice vysokoškolský titul potřebují. Jimmy byl odhodlaný ho získat. Samozřejmě mu bylo jasné, že bude muset zaplatit školné a další výlohy, ale kombinace studia a práce ho neodrazovala. Tak jako jeho matka věřil, že je předurčen k velké kariéře, ba že si ji zaslouží. Navíc se zdálo, že na rozdíl od Lynetty svých cílů může dosáhnout – hlavně poté, co potkal mladou ženu, která měla své vlastní ambice.

77 Lynettin přítel se prý odstěhoval do Richmondu předtím, než tak učinila ona s Jimmym, takže je možné, ba dokonce pravděpodobné, že se v létě roku 1948 vydala za ním v naději, že jejich vztah zachrání. Pokud to byl její záměr, pak očividně neuspěla. Reiterman, Raven, s. 26.

78 Rozhovor s Maxem Knightem.

79 Rozhovor s Joyce Overmanovou Bowmanovou.

80 Hrob Jamese T. Jonese lze navštívit na hřbitově Mount Zion u Winchesteru v okrese Randolph. Ačkoli na náhrobku stojí obě jména, Lynetta tam pohřbena není.

81 Rozhovor s Janice L. Beachovou.

82 Rozhovor s Richardem Stadelmanem.

83 Není zde prostor k tomu, abych uváděl a vyvracel všechna Lynettina přehnaná tvrzení o svém životě. Zmíním jen ta nejdůležitější.

84 Manželka Maxe Knighta pracovala v nemocnici na vedoucí pozici a chválila před Maxem pracovní výkony jeho kamaráda.

85 Rozhovor s Phyllis Willmoreovou Zimmermanovou.

6

Marceline

Charlotte mu byla ideální partnerkou, jak doma, tak na veřejných shromážděních. Byla hluboce věřící a domnívala se, že Bůh jí někdy ve snu sesílá vzkazy.⁸⁸ Byla velmi náročná a očekávala ode všech, včetně členů své rodiny, že vždy budou jednat správně. Pokud tak – podle jejího názoru – někdo nečinil, nekompromisně ho napravila.

86 Rozhovor s Janet L. Jacksonovou.

95 Tamtéž.