The Moonshiner’s Daughter

Copyright © Donna Everhart, 2020

Translation © Jakub Volný, 2026

© Nakladatelstvi JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-860-8

ISBN mobi: 978-80-7689-861-5

Mojí mamince, bojovnici – nepřestávej bojovat

Chodíme světem, ptáme se. Odpověď však čeká v srdci každého z nás – je to odpověď na otázku, jaká je naše vlastní identita a způsob, jak můžeme porazit samotu a pocítit, že konečně někam patříme.

Carson McCullersová,

The Mortgaged Heart: Selected Writings, 1971

Kapitola 1

V té jediné vzpomínce, která mi na ni zbyla, maminka hořela.

Zrovna jsem hlídala svého bratra Merritta, který se hrabal v hlíně, když jsem uslyšela zvláštní ránu. Pak se ozval hlasitý výbuch a velký kotel, který rodiče vždy pečlivě hlídali, byl najednou v plamenech. Maminka taky. Při tom pohledu jsem Merrittovi stiskla ruku tak silně, až zakvílel.

Táta tu a tam pálil housenky na ovocných stromech. Namířil vždy plamen na bílý kokon přilepený na větev jabloně, oheň na chvilku zazářil jasnějším světlem a vzápětí padala k zemi jako kapky deště zčernalá, kroutící se tělíčka. Oheň nám vždycky pomáhal s ochranou plodů, vzal nám ale maminku.

Prudce vyrazila od kotle. Chvilku běhala sem tam.

Táta zakřičel: „Lydie!“ Pak na mě: „Ani se nehni, Jessie!“

Merritt se vrátil k rýpání v zemi. Cosi si mumlal a vůbec si nevšímal, že se něco děje. Maminka si tloukla dlaněmi do hlavy, pak jí vzplanuly i ruce. Její klikatý a chaotický běh mi připomínal podivný tanec.

Táta se ji pokoušel dohonit a pořád na ni volal: „Zastav se!“

Ona se ale vždy nějak vysmýkla jemu i jeho marným snahám zachránit ji. V jednu chvíli špatně došlápl a zkroutil si kotník. Pak už ji nedokázal dohnat a jen bezmocně kulhal jejím směrem.

Mlčela. Jen pár vteřin předtím, než klesla k zemi, zaječela jeho jméno: „Eastone!“

Pak se ozval nářek. Dlouhý a kvílivý zvuk, který mi připomínal sirénu. Otřásla se a padla. Celé tělo jí od hlavy až po prsty na nohou spaloval oheň. Táta se na ni vrhl a začal ji divoce plácat dlaněmi ve snaze plameny uhasit. Strhl ze sebe tričko a přikryl jí hlavu. Pak se ho snažil posunout co nejníž. Jestli i jeho plameny popálily, nedal na sobě nic znát. Kolem nich se ve vzduchu kroutila oblaka kouře jako šedá mračna, pak mě v nose cosi zaštípalo. Zvláštní zápach. A já ztuhla. Zahlédla jsem, že na tátově tričku začal prosakovat otisk mámina obličeje.

Přestala jsem plakat a čekala, že vstanou, maminka se začne smát a řekne: To ses lekla, co?

Na tričku se vytvořilo dokonale kulaté kolečko v místě, kde ho táta tiskl k maminčiným ústům. To zašpiněné kolečko nyní bylo jediným místem, které se pohybovalo pomalu dovnitř a ven. Hypnotizovala jsem to místo pohledem. Dovnitř. Ven. Po několika vteřinách se látka přestala hýbat. Táta se s námahou napřímil, aniž maminku pustil z pevného objetí. Zčernalé ruce jí padly podél těla. Naklonil hlavu, jako by, stejně jako já, nechápal, co se to stalo.

Sklonil se až k ní a zašeptal do místa, kde měla mít ucho. „Lydie?“

Maminka neodpověděla, ani se nepohnula. Já zůstala jako zkamenělá a jen jsem čekala. Zvedl tričko a odložil ho stranou. Tam, kde dřív měla hladkou krémovou pleť, se teď černaly hrubé kusy spáleného masa. Z vlasů jí na hlavě zůstalo jen pár zkroucených chomáčů, halenka jí shořela skoro celá. Na tom ale nezáleželo, protože špatně bylo úplně všechno. Všechno. Její sežehlá tvář i fakt, že ležela zcela bez hnutí. Připadalo mi, jako by mizela pryč. Můj svět byl náhle stejně pokřivený jako to ohořelé torzo v tátově náruči.

Merritt se přestal šťourat v hlíně a vykročil k nim nejistým krokem přes kořeny a spadané listí. Klacek táhl za sebou po zemi.

„Máma, máma, máma,“ šeptal, jeho slova však přehlušil tátův těžký dech, skoro jako by se snažil dýchat za oba. Takové zvuky jsem od něj ještě nikdy neslyšela.

I já vydechla: „Mami.“

Maminka odešla navždy a nás přemohla hluboká bolest. Takhle si to pamatuju.

Podle data na náhrobku mi byly čtyři, když zemřela. Přesněji 10. července 1948. Před dvanácti lety. Tolikrát jsem se snažila vybavit si její podobu před tím strašným dnem, ale nešlo to. Její tvář před výbuchem byla rozmazaná, jako když obraz pokropíš vodou. Připadalo mi, jako bych její rozostřené rysy sledovala přes zamrzlé okno. Stejně tak si nemůžu vzpomenout, co se dělo potom, co jsme dělali, kam jsme šli, ani kdo nám pomohl. Nevybavím si ani smuteční obřad, ani samotný pohřeb. Nějaký ale proběhnout musel, protože po něm zbyl náhrobní kámen se srdcem, do něhož kameník vytesal jediné informace, které jsem o mamince věděla: její jméno Lydia Marshová Sasserová a datum smrti.

Díry, jež v našem maličkém vesmíru vyhloubila její smrt, zaplnily nové zvyky. Nějak jsme to zvládli. Čas od času jsem se snažila připomenout si to málo, co jsem si pamatovala. Výjevy se mi při tom střídaly v hlavě, jako bych se dívala na obrázky, které nám někdy pouštěli učitelé ve škole na promítačce. Zažívala jsem však i chvíle, kdy se vzpomínky z hlubin minulosti vynořily samy od sebe. Jednou, to mi bylo zhruba jedenáct, jsem šla s Merrittem k jedné z pálenic ukrytých v lese, kde jsme míchali rmut. Ze směsi se zvedl silný zápach a mně došlo, že jsem totéž cítila těsně předtím, než maminka vzplanula. Dílek zapadl do skládačky. Tehdy devítiletý Merritt mi ji v té chvíli pochopení připomněl.

„Jessie. Myslíš, že tohle někdy dělala i máma?“ zeptal se.

Zpotily se mi ruce. Tahle jediná myšlenka se prodrala silným závojem nejasných vzpomínek a krutě se mi usadila v hlavě. Byla jako bubliny ve rmutu, který jsme míchali.

„Nevím. Ale myslím, že ji to zabilo,“ zašeptala jsem.

Merritt se přestal přehrabovat v hromádce dříví, kterou rovnal pod kotel. Moje nečekaná slova nás oba na několik vteřin doslova zmrazila. Přestala jsem míchat a kopla do polen poskládaných vedle nás.

Ukázala jsem na kotel. „V den, kdy zemřela, jsem cítila stejný smrad. Ale bylo tam ještě něco.“

„Co?“ vykulil na mě oči Merritt.

Zakroutila jsem hlavou. Nechtěla jsem, aby se ze zapomnění vynořila ještě horší část příběhu.

„Nechci si na to vzpomenout.“

„Byl jsem u toho?“

„Jo.“

„A co jsem dělal?“

„Hrál sis v hlíně.“

„A potom co?“

„To už nevím.“

Ve větru se kývaly koruny stromů a vytvářely nad našimi hlavami zelenou krajku, která ostře vystupovala proti těžkým šedým mrakům. Nad nimi kralovala azurově modrá nádhera a svítilo hřejivé zářivé sluníčko, mně ale připadalo, jako by tenhle svět v danou chvíli neexistoval. Stejné to bylo se vzpomínáním na maminku před tou tragédií. Kdybych tak dokázala odehnat mraky ze svojí mysli, určitě bych si ji vybavila. Merritt se opět pustil do rovnání dříví, já se vrátila k míchání rmutu.

Táta o mamince odmítal mluvit a já jsem měla pocit, jako bych musela vyřešit matematickou rovnici složenou jen ze samých neznámých. Nešlo to. Potřebovala jsem alespoň nějaká vodítka a bez tátovy pomoci jsem se nedokázala pohnout z místa. Dříve jsem se ho na maminku zkoušela ptát.

„Když maminka umřela, slyšela jsem takové prasknutí a pak hlasitější ránu. Co to bylo?“

„Je to už tak dávno, Jessie,“ řekl mi.

„Ale, tati, ona přece hořela, pamatuju si to. Jak se to stalo?“

„Nechci, aby ses mě na to ptala. Zkus myslet na jiné věci.“

„Proč nemáme žádnou její fotku?“

„Musím do práce. Nezapomeň zamknout, až půjdete do školy.“

Pak přišla doba, kdy se na mě kvůli tomu zlobil a křičel na mě: „Já to myslím vážně, Jessie! Ještě slovo a budeš toho litovat!“

Stáhla jsem se a dočasnou útěchu našla v broskvovém koláči s cukrovou krustou, který jsem upekla předešlého večera. Vytáhla jsem ho z trouby, vyndala z příborníku dvě vidličky a jednu dala Merrittovi.

Stačilo mu pár soust. „Už nemůžu.“

I já jsem se zarazila, ale jenom na chvilku. Mohla jsem ještě jíst a přesně to jsem také udělala. Jedla jsem a jedla. Zoufale jsem nořila vidličku do slaďoučkých měkkých broskví i vláčného těsta a vyškrabávala sladký zlatavý sirup ze dna formy. Než jsem se nadála, zmizela ve mně půlka koláče. Nacpala jsem se tolik, až mi bylo na zvracení. Muselo to ven. S břichem jako buben jsem chodbou prošla do koupelny. Zadívala jsem se na záchodovou mísu a připomněla si ten pocit, když je člověku špatně. Protivnou nevolnost vždy vystřídala slastná úleva. Klekla jsem si na kolena. Zkusila jsem dávit, ale nešlo mi to. Pak jsem si vzpomněla, že jsem se občas málem pozvracela, když jsem si čistila zuby a kartáčkem zajela příliš hluboko. A tak jsem si do krku strčila prst. Pak znovu, tentokrát hlouběji, a žaludek se mi zvedl. Zkusila jsem to zas a pak ještě jednou. Koláč šel konečně ven a mě naplnil příjemný pocit čistoty. Hned mi bylo lépe.

S úlevou jsem si sedla na zem. Tátovo chování mi nedávalo smysl. Ptala jsem se přece jenom na maminku a na to, jak zemřela. Jeho hrubost a neochota mluvit o ní jen přiživovaly moji nepřirozenou potřebu jíst a pak ze sebe všechno vyzvracet. Jako bych se tak zbavovala i svého vlastního vzteku.

A chvíli to skutečně fungovalo.

Čas plynul a všechno zůstávalo při starém. Když mi bylo třináct, zeptala jsem se na maminku strejdy Virgila. Škrábal se nejistě na krku, až mu od slunce spálená pleť ještě více ztmavla, pak svěsil ruku.

Promluvil roztržitě, jako bych se ho ptala, jak se dělají děti. „Mě se na tohle neptej, Jessie. Zeptej se táty.“

„On mi ale nikdy nic neřekne,“ opáčila jsem.

Teta Juanita, která si strejdu Virgila vzala pár let po maminčině smrti, nevěděla nic. Když jsem si jednou postěžovala, zamávala cigaretou tak divoce, až její konec oranžově zazářil a popel spadl na podlahu.

Řekla: „Podle mě je hrůza, že tu není, aby tebe a bratra mohla vychovávat.“ Pak zašilhala na mísu se zmrzlinou a čokoládový sirup na mém klíně. „Poslouchej, drahoušku, nemůžu být tvoje máma a rozhodně ji nemůžu nahradit, ale jedno ti poradím: Žádný mužský si nebude chtít vzít za ženu bečku sádla.“

Vzala mi poloplnou mísu z klína a položila ji do dřezu. Radostně se pousmála, jako by pro mě a svoji představu o světě udělala kdovíco. A já začala vnímat svoje břicho, stehna a prsa, na která se podívala hned potom. Rostla rychleji než všechno ostatní. Dalšího dne k nám přišla se dvěma podprsenkami nacpanými v kabelce.

„Začni to nosit, nebo se vám tu začnou před domem scházet obšourníci z celého okolí.“

Dalo by se říct, že teta Juanita byla napůl milá a napůl zákeřná. Ani jedno mi moc nepomáhalo. Podprsenky jsem nosila, ale na maminku jsem se jí už nikdy neptala. Zbývala mi už jen maminčina máma, babi Marshová, která po masivním infarktu nemohla mluvit ani se o sebe postarat. Když jsme se u ní zastavili v pečovatelském domě, většinou ani nevěděla, že tam jsme. Hledala jsem jakoukoliv podobnost s maminkou, musela přece mít nějaké její rysy.

Když zemřela, vlastně jsem cítila úlevu, protože jsem přestala čekat, jestli mi něco řekne, přestala jsem doufat, že se na mě podívá a poví: Ježíšku na křížku, jestli tohle není moje malá Lydia!

Když mi bylo čtrnáct, dovedly mě záplatované vzpomínky k vlastním odpovědím. Tak zaprvé, maminka zemřela, když táta pálil kořalku. Zadruhé, něco se zvrtlo a byla to jeho chyba. Jinak by o ní se mnou mluvil. Ústa mu zamkl pocit viny. Když jsem k tomuto závěru dospěla, začala jsem spíž a lednici plenit ještě drastičtěji. Jedla jsem tolik, až jsem se nemohla ani hnout, pak jsem si vyčítala, že jsem takové čuně, a cítila potřebu všechno vyzvracet. Od té doby nám jídlo zbylo jen málokdy. Když člověk dospívá, má jenom omezené možnosti, jak dát najevo svoji frustraci. Netrvalo ale dlouho, než mi došlo, že mi to přejídání a zvracení vlastně nijak neprospívá. O mamince jsem se stejně víc nedozvěděla, dostala jsem se akorát do stavu, kdy jsem to už nemohla zastavit. Rostl i můj vztek na tátu. Konečně mě napadlo, jak bych mu mohla ukázat, co skutečně cítím. Můj způsob, jak ho ranit, byl ale jiný než ten, jak ubližoval on mně a Merrittovi.

Seděli jsme zrovna u večeře, před námi stály talíře s kuřetem, rýží, výpekem a kukuřičným chlebem. Táta miloval pepř a pepřenka stála kousek od Merrittova loktu.

Táta vždycky mluvil potichu, takže jeho: „Podej mi pepř, synku“ Merritt přeslechl a dál vidličkou míchal omastek s rýží.

„Easton chce, abys mu podal pepř,“ zvedla jsem hlas.

Ztichla jsem. Do pusy jsem si rychle strčila pořádné sousto rýže a vyhnula se pohledu do čela stolu.

„Co jsi to řekla?“ zeptal se táta.

Jídlo najednou bylo jako z gumy a já se plně soustředila na žvýkání. Možná to způsobilo mdlé světlo žárovky nad stolem, možná fakt, že mi do očí vhrkly slzy, tak či tak se mi zdálo, že se mu koutky stáhly smutkem.

Já ale byla odhodlaná. Šťouchla jsem do Merritta. „Easton chce, abys…“

Táta odložil vidličku na stůl. „Co to má znamenat?“

„Ty víš,“ řekla jsem pevně.

„Já vím? A co vím?“

„Víš to.“

Dvojsmysl byl fuč. Táta se na židli napřímil, v jeho očích jsem četla úlek a špetku netrpělivosti. Nacpala jsem si do úst další rýži s omastkem a kousla si do kuřete. Náhle sousto narostlo tak, až jsem se začala bát, že se udusím. Trpělivě jsem žvýkala a polykala, přesto se mi v hrdle zadrhl kousek jídla. Musela jsem se napít vody, abych ho spláchla.

„Jéééžiš, Jessie,“ protáhl Merritt.

V hlase mu zazněl úžas.

„Nebuď nezdvořilá,“ napomenul mě táta.

„Jmenuješ se tak, nebo ne?“

„Pozor na pusu! Nezapomeň, že hned za domem stojí kůlna.“

Skoro nikdy nás nebil, takže jsem si jeho výhrůžku vyložila jako blufování. „Já se tě nebojím.“

Merritt zalapal po dechu a hekl: „Zatraceně, Jessie.“

Táta řekl: „Nevím, co to hraješ za hru, ale klidně si v ní pokračuj, jestli ti to dělá dobře.“

„To teda dělá.“

Naklonil se dopředu a já couvla. Nebála jsem se ho, ale na tak prudké pohyby jsem u něj nebyla zvyklá. Většinou ho nic nevytočilo, neměl to v povaze… Obvykle.

Ukázal na mě vidličkou a pronesl: „Chci, abys s tímhle chováním přestala. Ať je to, co je to, od zítřka mě budeš oslovovat, jak se sluší.“

„Chovám se tak, protože o tom nemluvíš. Nechceš o tom mluvit.“

Merritt posunul pepřenku po stole. Táta po ní sáhl a okořenil si pokrm tak, až se na něm vytvořila hnědočerná vrstvička. Pak se znovu pustil do jídla, jako bych vůbec nic neřekla.

„Vidíš to?“ prohodila jsem k Merrittovi a do místnosti.

Následujícího dne táta po příjezdové cestě zacouval až ke dveřím. Na korbě trůnila velká krabice.

„To koukáte, co?“ Ukázal na krabici, když vystoupil. „Pořídil jsem nám telku. Nikdo jiný v okolí nic takového nemá. Tak co na to říkáte? Jessie? Merritte?“

Merritt nadšením párkrát poskočil, radost dával najevo za nás oba. Táta sklopil zadní dveře. Merritt ihned vyšplhal na korbu a začal krabici sunout k tátovi. Společnými silami ji pak zvedli a za hlasitého hekání ji odnesli po schodech ke dveřím, které jsem jim podržela, když už nic jiného.

Zanedlouho ji dostrkali a došoupali do rohu v obýváku, a když ji rozbalili, vyzval táta Merritta: „Zapoj ji, synku, a pak ji zkus zapnout.“

Merritt ho poslechl, pak tam tak stáli bok po boku a zírali na vydutou skleněnou plochu zasazenou do dřevěné skříňky. Jak se televize rozehřívala, ozývalo se slabé pískání, které zesilovalo, dokud se z bílého bodu uprostřed šedé obrazovky nestaly černé a bílé roztřesené čáry. Táta se pleskl do čela a vyběhl opět k autu. Vrátil se s menší krabicí, z níž vzápětí vytáhl přístroj, kterému říkal „králičí uši“. Postavil je na horní stranu televize, chvilku jimi kýval všemi směry a zkoušel točit různými knoflíky na přístroji. Konečně se na obrazovce objevil zrnitý muž, který seděl za stolem a cosi povídal. Nad ním byl nápis NBC. Já jsem mezitím přemýšlela, jak by mi televize mohla nahradit to, co bych doopravdy chtěla. Tehdy jsem ještě netušila, že se brzy zamiluju do krimi seriálu Nedotknutelní a mým idolem se stane prohibiční agent Eliot Ness.

Když strejda Virgil poprvé slyšel, jak tátu oslovuju křestním jménem, okomentoval to slovy: „Takhle bys tátovi asi říkat neměla.“

Táta si na to už ale stačil zvyknout, takže jen mávl rukou, jako by chtěl naznačit: „Nech to plavat.“

Teta Juanita vyšpulila své růžové rty, významně típla cigaretu, ale nepromluvila. Bratránek Oral s Merrittem podle všeho nevěděli, jestli mě mají obdivovat, nebo ne. Táty jsem se na maminku už nevyptávala, a dokonce ho přestala oslovovat křestním jménem. Říkala jsem mu tak, jenom když jsem usoudila, že je to nezbytně nutné. Po stopách její existence jsem ale nikdy pátrat nepřestala.

Všimla jsem si, že když si táta sedá ke stolu na svoji židli, pohladí prsty pár hnědých skvrn, které kdysi dávno do lamina vypálila cigareta. Těmi několika fleky jsem byla téměř posedlá. Přemýšlela jsem, kdo je udělal. Kouřila maminka? Co když tam ty skvrny udělala ona, když spolu seděli u stolu, kouřili a vychutnávali si první kafe dne?

Časem jsem po domě našla další drobné detaily, které burcovaly moji představivost. Byla to například dokonale kruhová skvrna v ložnici na nočním stolku, u něhož musela spávat maminka. Nebo drobné otisky prstů na nátěru v chodbě. Objevila jsem je úplnou náhodou, když na ně v určitém úhlu dopadly sluneční paprsky, což se stávalo jen několik dní v roce. Když jsem ty malé oválné stopy viděla poprvé, přiložila jsem k nim své prsty a snadno poznala, že jsou větší než moje, ale moc malé na to, aby mohly patřit tátovi. Musela je tam udělat maminka! Tyhle moje nálezy však byly prázdné a neuspokojivé, maminčina přízračná přítomnost byla hmatatelná stejně jako proužky kouře z ohně, který nám ji před lety vzal.

Kapitola 2

Dívala jsem se na svůj nový řidičák a říkala si, že na něm vypadám snad ještě hůř než na svojí školní fotce. Bylo ještě brzy, do začátku vyučování chyběla zhruba hodina, a seděli jsme v kuchyni, kde táta počítal peníze z poslední várky. Měli jsme puštěné rádio a hlas zprávaře, který četl novinky, zněl stejně znuděně, jako jsem se cítila. Hovořil o křížích podél hlavních cest Jižní Karolíny a Alabamy, které Ku Klux Klan zapaloval kvůli černošským protestům za právo jíst v jídelnách. Čekala jsem, že se o těchto událostech dozvím víc, zprávař ale brzy začal mluvit o automobilovém závodníkovi, který na Floridě zemřel na začátku vytrvalostního dvanáctihodinového závodu. Vstala jsem a začala točit knoflíkem ve snaze chytit nějakou stanici s hudbou. Zastavili se u nás strejda Virgil s tetou Juanitou, prý cestou do města, kde potřebovali koupit kukuřici pro jednu z palíren. To byla jedna z nevýhod toho, že bydleli jenom tři minuty autem od nás.

Strejda Virgil nespouštěl oči z hromádek peněz, jež byly koneckonců pravým důvodem jeho návštěvy. V žádné práci nikdy moc dlouho nevydržel. Chvíli pracoval v obchodě s krmivy, potom zase v továrně, kde se vyráběla zrcadla, teď docházel do drůbeží farmy. Rád se napil a táta říkal, že kdyby mu nezáleželo na štěstí tety Juanity, víc by v životě nepotřeboval. Ti dva byli vážně povedený pár. Ona pocházela z Lenoiru, což bylo v porovnání s místními dírami velkoměsto. Brushy Mountains, kde jsme žili, jsou součástí pohoří Blue Ridge a teta s oblibou žertovala, že to přece nejsou žádné hory, spíš takové hrbolky.

Napila se kávy a zanechala na okraji hrníčku půlměsíček růžové rtěnky. Nehty jí zdobil lak ve stejném odstínu. Oblékla si dnes nové šaty a neustále si dlaní přejížděla po látce, jako by jí byla na dotyk mimořádně příjemná. Teta Juanita byla štíhlá a jednou týdně chodila do salónu krásy na vlasy a nehty. Věděla moc dobře, že o mém zjevu bychom se bavit neměly. Tohle jsme si vyjasnily už dříve.

„Jessie, myslím, že je nejvyšší čas začít se o sebe trochu starat,“ řekla tenkrát.

„Nejvyšší čas pro koho?“

„Chci ti pomoct.“

„Já ale pomoc nepotřebuju.“

Ona na to: „Nemyslíš si, že bys se sebou měla něco dělat? Můžeš začít oblečením, upravit si vlasy…“

„Nechápu, proč ti na tom tak záleží.“

„Dělej, jak myslíš,“ utrousila a tím to skončilo.

Proti mojí neurvalosti neměla obranu. Vždycky jsem se jí dostala pod kůži.

Poslouchala jsem tátu, který popisoval strejdovi Virgilovi, jak dnes v noci jenom o chlup vyklouzl jednomu policajtovi. Strejda Virgil měl hlavu v dlaních. Byl neoholený a vlasy mu trčely do všech stran, jako by také byly v šoku z tátova vyprávění. Byl mladší než táta, ale vypadal starší. Když zvenku přišli Oral s Merrittem a nechali za sebou prásknout síťované dveře, střelil po nich otráveným pohledem, kterému však ani jeden nevěnoval pozornost. Soustředili se jenom na peníze naskládané na stole. Posadili se, Oral si vybral místo co nejdál od táty.

„No teda! To vypadá na skvělou noc!“ řekl Merritt.

Oral ukázal na peníze a zasténal: „Jak to, že my nikdy tolik prachů nemáme?“

Strejda Virgil se naklonil přes stůl, aby mu jednu natáhl, ale Oral včas uhnul. Pak ke strejdovi vyslal pohled plný nenávisti. Merritt si opřel bradu o dlaň a s neskrývaným obdivem sledoval muže v čele stolu.

Táta na něj mrkl a pokračoval ve vyprávění. „Podle mě to byl Bob Stoley. Já to s ním chvíli válel, abych zjistil, co dokáže. Ale proti naší staré Sally Sue neměl žádnou šanci.“

Zazubil se. Svůj Oldsmobil Rocket 88 miloval celým srdcem. Přestavěl ho tak, aby mohl ve falešné nádrži pašovat pálenku a schovávat lahve do tajného prostoru pod zadním sedadlem. Z legrace prohodil, že když vybral jednu zatáčku moc prudce, slyšel šplouchání kořalky. Strejda Virgil se taky smál, jeho smích ale zněl trochu nuceně. Zíral na peníze stejně jako Oral a tu a tam si olízl rty. Měl něco na srdci a já věděla co. Takhle nervózně vypadal vždycky, když si chtěl tátovi říct o peníze. Vstala jsem, nalila si trochu kafe a čekala, jestli mám pravdu. Nakonec to ani netrvalo moc dlouho.

„Potřeboval bych trochu píchnout,“ vydechl strejda Virgil.

Táta pevně stiskl bankovky a teta Juanita přilepila pohled ke svým krásným nehtům. Tváře se jí zbarvily tmavě růžovým odstínem.

„Jo?“ zeptal se táta.

Strejda Virgil se trochu napřímil. „Jo.“

„Zajímavé…“

Táta přesunul pohled k tetě Juanitě, která něco mimořádně důležitého zkoumala na svém malíčku. Oči by k tátovi nezvedla, ani kdyby jí měly vypadnout z důlků.

„No jo. Nic zvláštního. Znáš to. Činže, potřebujeme taky pár věcí.“

Táta se zeptal: „A kam zmizely prachy z poslední várky?“

„Jak říkám, potřebujeme pár věcí.“ Strejda Virgil ledabyle pokrčil rameny.

Teta Juanita spustila ruce do klína a se zoufalstvím v hlase promluvila: „Pro boha živého, Virgile. Prostě mu řekni, že dlužíš, protože hraješ karty jako ponocnej a prohrál jsi balík.“

„Komu dlužíš?“ zeptal se táta.

Strejda Virgil si promnul ruce. Ozval se suchý šustivý zvuk, jako když se mačká papír.

„To je moje věc. Tobě máma dala tenhle barák, já dostal pluh a kombajn. Obojí je mi k prdu. Mně to nepřijde fér. Vlastně si říkám, jestli bys mi neměl platit nájem. Takhle to vidím.“

Tenhle stařičký argument strejda Virgil vytáhl vždycky, když chtěl v tátovi vyvolat pocit viny za potíže, které si sám spískal. Táta bez dalšího váhání položil ruku na jednu z hromádek a přesunul ji po stole ke strejdovi. Ten po ní skočil, jako by se měla v další sekundě vypařit. Zastrčil peníze do přední kapsy a zakřenil se na tetu Juanitu. Ta jen obrátila oči v sloup a usrkla kafe. Když strejda dostal, co chtěl, vychladl.

„Sám přece pořád říkáš, že jsou to jenom prachy,“ pronesl po chvíli.

Táta přikývl. „Jo, jasně. Přesně to říkám.“

Strejda Virgil se postavil, vzápětí se na nohy zvedla i teta Juanita. „Všechno v pořádku?“

„Všechno v pořádku,“ přisvědčil táta.

Strejda Virgil přešel k zadním dveřím, teta Juanita ho následovala. Pokynula Oralovi, ten si jí ale nevšímal. Táta se znovu potichu zasmál. Strejda Virgil, který už byl jednou nohou z domu, se zarazil.

„Čemu se směješ?“ zeptal se.

Táta se vrátil k přepočítávání štůčků bankovek.

„Té noční honičce.“

„Jo?“ zajímal se strejda Virgil.

„Furt mi vrtá hlavou, jestli to fakt byl Bob Stoley. Vystřelil na mě.“

„Nekecej!“ vyhrkl strejda Virgil. „Kdy po tobě střílel naposledy?“

„Nikdy.“

„Asi mu leze na mozek, že tě nemůže chytit.“

„Jo, určitě se mu nelíbí, že mu dávám na frak.“

„Třeba to byl Murry.“

Táta se zazubil, jako by mu vzpomínka na nebezpečí a vzrušení z honičky a střelby dělala dobře.

Mě jeho postoj vytočil. „Upřímně, nechápu, proč se takhle chováte,“ řekla jsem nabroušeně.

„Proč se takhle chováme?“ zopakoval strejda Virgil.

„No jasně. Proč by mělo někomu vadit, že se po něm střílí, nebo že mu hrozí vězení? Je to přece jenom taková hra, že jo.“

„Jéééžiši, už je to tu zase,“ zaúpěl Merritt svoji oblíbenou odpověď.

Otočilo se ke mně pět párů očí, jako bych spadla z višně.

Já se ale nedala: „Nemám snad pravdu? Všem je vám to úplně fuk.“

Strejda Virgil si dal ruce v bok a vystrčil zadek z domu. Pak na tátu z legrace pohrozil ukazovákem a oba muži i kluci se zasmáli. Teta Juanita se opět otočila ke dveřím. Dostala, co chtěla, a už by nejradši byla venku. Ale já v duchu pěnila. Takhle to probíhalo vždycky, když jsem měla pocit, jako bych spolkla všechnu moudrost světa, jak říkával táta. Jejich smích mi zněl v patách, ještě když jsem utíkala chodbou pryč. Vklouzla jsem do naší malé koupelny a pustila si na rozpálenou tvář vodu. Učesala jsem si vlasy, pak jsem si na hlavu nasadila čelenku, aby mi nepadaly do obličeje. Naklonila jsem se k zrcadlu a začala si třít dvě vrásky, které se mi táhly mezi obočím. Venku strejda Virgil nastartoval auto a okenní tabulky v koupelně se slabě otřásly. Když zvuk jeho vozu odezněl, cítila jsem úlevu, že odjeli.

Vrátila jsem se do kuchyně akorát včas, abych viděla, že se táta chystá zase odejít. Chtěl schovat peníze, nejspíš do kůlny nebo do staré boudy za domem. Nevěřil bankám. Tuhle vlastnost patrně podědil po svojí matce, babičce Sasserové, která měla po bytě dózy plné mincí a bankovky schovávala na nejrůznější místa, která znala jenom ona. Jednoho dne ji táta našel zhroucenou na dvorku pod šňůrou na prádlo, v rukách pořád pevně svírala sklenici plnou peněz. Dostala infarkt. Táta se strejdou Virgilem prý peníze použili na zaplacení pohřbu, pak prohledali celý dům ve snaze najít zbytek. Něco skutečně našli a poctivě se rozdělili, oba se ale shodli na tom, že někde nějaké peníze ještě ulité budou. Merritt se pořád vrtal v zemi na dvorku jako pirát hledající zakopaný poklad, ale pro mě byly výdělky z pálení kořalky špinavé peníze. Nic z toho jsem nechtěla, přesto jsem kolem sebe jejich existenci neustále cítila, jako by sálala i ze země, po které jsem chodila.

Táta se vrátil o pár minut později, natáhl ruku a řekl: „Na.“

Podával mi desetidolarovou bankovku. Já se ani nepohnula. Zato Merritt ano, ale táta ho zarazil pohledem.

„Proč si to nemůžu vzít, když to Jessie nechce?“ čertil se.

Táta ho ignoroval a znovu mi nabídl desetidolarovku. „Jessie. Nechci, aby si lidi mysleli, že se o tebe nedokážu postarat. Podívej, oblečení ti praská ve švech.“

Mojí situaci moc nepomohl ani vzkaz, že mám do školy chodit ve vhodném a padnoucím oblečení, který domů poslal jeden z učitelů. Ještěže se o tom nedozvěděla teta Juanita, určitě by si neodpustila další komentáře na můj zevnějšek.

„Nepotřebuju špinavý prachy.“

„Jessie.“

„Co je?“

„Jak víš, odkud tyhle peníze pocházejí?“

„Právě jsi jich hromadu přinesl domů.“

„Tak abys věděla, tuhle desetidolarovku jsem vytáhl z peněženky. Vydělal jsem ji jinak.“

„Nevydělal jsi ji jinak.“

„Dobře. V tom případě bys asi měla přestat jíst. To já nosím domů jídlo a podle všeho tě vůbec nezajímá, kde na něj beru.“ Táta pokračoval: „Co ta vepřová žebírka ze včerejška? Moc dobře jsem viděl, jak ti šmakují. A přitom jsem je koupil za peníze z pálení. Jo. I všechny prsty sis oblízala!“

Mysl mi rázem zaplavila vidina mojí postavy: masitá stehna, oplácané břicho, příliš velká prsa. Zabodla jsem pohled do rohu stropu v kuchyni. Byla v něm pavučina.

Táta nepřestával: „Možná si to chceš jenom udělat těžší. Třeba takové jídlo jíst nechceš. A teď se podívej. Já ti dávám peníze na hezké oblečení, ale ty je odmítáš. Chceš radši chodit oblečená v hadrech, vždyť budeš brzy vypadat jako vandrák. Jak asi před lidmi vypadám já?“

„Jestli před lidmi vypadáš blbě, není to kvůli mně,“ odsekla jsem.

„Tvrdě dřu, na tom jediném záleží. Koneckonců jsou to jenom peníze, Jessie.“

„Jestli je to pravda, proč ti nestačí práce ve Wilkesboro? Jenom se za ni schováváš. Proč nemůžeš pracovat jenom tam?“

Merritt seděl se svěšenými rameny a skloněnou hlavou. Ani jsem se mu nemusela podívat do tváře, abych věděla, co si myslí. Už sklapni, Jessie.

„Pálením vydělám stovky dolarů za noc.“ Táta máchl desetidolarovkou. „Jako mechanik dostanu čtyřicet babek za týden. Tyhle počty zvládne i desetileté dítě, Jessie. Účty platím včas. Navíc tuhle práci dělám už dvacet let.“

Měl pravdu. Na rozdíl od strejdy Virgila měl táta finance v pořádku. Od elektřiny nás nikdo neodpojoval, měli jsme televizi, na kterou byl pořád hrdý, v koupelně nám tekla voda, nechybělo umyvadlo, vana, záchod. Jo, náš dům vypadal staře a oprýskaně a určitě by potřeboval přetřít fasádu… Ale jenom navenek. Táta měl peníze na všechny potřebné opravy, nechal ho zchátrat schválně. Zatímco uvnitř bylo všechno jako ze škatulky, každý, kdo by se na dům díval ze silnice, by viděl jenom sešlou špinavou barabiznu. Kdyby přišla šťára, nikoho by ani nenapadlo, že právě tady bydlí úspěšní zločinci. I okolí domu zdobilo nejrůznější harampádí. Pneumatiky, náhradní díly na traktor, který už dávno neexistoval, stará sekačka na trávu, rezavý blatník a spousta dalších krámů.

Jezdili jsme otřískaným pick-upem značky Ford, který jsem mohla řídit i já a Merritt. Tátovi vůbec nevadilo, když s autem někdo náhodou nacouval do stromu, což se ostatně Merrittovi párkrát podařilo, když mu bylo kolem osmi let a sotva viděl přes zadní sedadla. Zato Sally Sue, to byla úplně jiná písnička. Tuhle nadupanou mašinu miloval a udržoval ji ve skvělém stavu. Jezdila tak rychle, že na prašných polňačkách Wilkes County vypadala jenom jako rozmazaná šmouha. Sally Sue schovával ve staré boudě za domem hezky mimo zraky okolí.

„Nemůžeš se zeptat, jestli ti nepřidají?“

Uchechtl se. „Já už ale přidáno dostal, to je těch čtyřicet babek. Podívej, Jessie, my se nemusíme stydět za to, co děláme. Naši rodinu to živí už hodně dlouho.“

„Tak proč se pořád skrýváme jako zloději, když na tom není nic špatného?“

Zabodla jsem do něj oči. Připadala jsem si, jako když se dva pistolníci na Divokém západě měří pohledem a odhadují, kdo vystřelí dřív. Věděla jsem, že jsou pro něj moje řeči otravné jako příliš malé boty. Bez dalších slov zastrčil bankovku do kapsy a vyšel zadními dveřmi z domu. O pár minut později už jeho vůz mířil do Wilkesboro, kde pracoval, a já s Merritem jsme se měli vydat do školy.

„Možná opravdu přestanu jíst,“ nadhodila jsem.

Merritt vstal a protáhl obličej znechucením. „Ty nepřestaneš nikdy.“

Vstal, aby si naházel učebnice do tašky, a já si začala představovat, jak na protest sedím u prázdného talíře. Místo toho jsem ale viděla jen jídlo, které bych si uvařila. Krémové šťouchané brambory s tůňkami rozpuštěného másla, přesně jak jsem je milovala. K tomu na podnose smažené kuřátko s křupavou kůžičkou a v misce vedle toho hustý hnědý sos. Čerstvou kukuřici. Rajčátka. Teplé sušenky s hruškovou marmeládou. Zakručelo mi v žaludku. Ve spodní přihrádce lednice jsme náhodou měli čokoládový koláč. Otevřela jsem dveře, sklonila se a nabrala na prst trochu šlehačky.

„Já ti to říkal,“ ozvalo se za mnou.

Zastyděla jsem se a opět se narovnala. Pak jsem řekla: „Co dělám, nebo nedělám, tě vůbec nemusí zajímat.“

„Taky že mě to nezajímá.“

Merritt vyšel ven a já se ještě vteřinu kochala pohledem na čokoládový koláč, než jsem dveře ledničky zavřela. Vzala jsem si učebnice a vyrazila za Merrittem. Stál už na silnici, a když jsem se k němu přiblížila, ani se neotočil. Jako by o mně nevěděl. I když byl duben a sluníčko ještě moc nehřálo, zalila mě vlna horka. Nevadí mi to, řekla jsem si v duchu, i když jsem moc dobře věděla, že se za mě bratr kvůli mojí tloušťce stydí. Když u nás zastavil školní autobus a jeho dveře se zprudka otevřely, Merritt vyběhl po schodech a přemýšlel, ke kterému ze svých nejlepších kamarádů se posadí. Bude to Curt Miller, nebo Abel Massey? Já pohledem vyhledala Aubrey Whitakerovou, která se na sedačce posunula a poklepala dlaní na místo vedle sebe. S úlevou jsem usedla, neřekla jsem ale ani slovo.

„Co se děje?“ zeptala se.

Měla velké hnědé oči s dobráckým výrazem srny a na mikádo zastřižené černé, hedvábné vlasy, které se jí přirozeně kroutily do pážecího účesu. Byla štíhlá jako proutek. S Aubrey jsme se kamarádily už od svých sedmi let. Přestěhovali se k nám z Charlotte, když její táta přijal místo v episkopálním kostele Shine Mountain. Jak jsme vyrůstaly, začala jsem si všímat rozdílů mezi naší a její rodinou, která vedla řádný život. Její táta směřoval svou kongregaci ke Kristu a spasení a její máma byla hodná a milá, i když se někdy chovala trochu podivínsky. Občas jsem si přála mít Aubreyin život, a to hned z několika důvodů. Především ale proto, že nevypadala jako já. Její otázku jsem odbyla zakroucením hlavy.

Věděla jsem, že se s tím nespokojí, a vzápětí se skutečně ozvala znovu: „Tak co je?“

„Ále, jako vždycky.“

„Chceš o tom mluvit?“

Občas mi připomínala školního výchovného poradce.

„Ani ne.“

Hlasitě zafuněla a máchla rukou. Ztrácela trpělivost, když jsem neměla náladu. Mlčky jsme se dívaly z okna. Ačkoliv jsem většinou Aubrey řekla úplně všechno, nikdy jsem se jí nesvěřila, jak nešťastná jsem sama ze sebe. Bála jsem se, že si začne myslet, že na tom něco bude. Že by svůj čas neměla trávit s lidmi, jako jsem já, a že se už se mnou nebude chtít kamarádit. A co si pak počnu? Skončím jako ta děsivá Darlene Wilsonová s očima černýma jak nejtemnější noc, která nikdy nemůže najít místo v autobusu, obědy jí sama, většinu času syčí nebo si povídá pro sebe a má mámu, které prý úplně přeskočilo.

Autobus už nabral všechny děti a rozjel se plnou rychlostí podél dálnice 18 směrem ke střední na Piney Tops. Ostatní holky, které si zabraly místa v přední části autobusu, se vesele smály. Seděly si tam spokojeně, bělostné ponožky s volánky srolované co nejníž, aby všem ukázaly alespoň proužek nohou, jež si opálily, když rodičům pomáhaly se sklizní nebo na zahradě. V čisťounkých nažehlených halenkách vypadaly všechny tak slušně a uhlazeně. Chichotaly se a natáčely si na prsty kadeře vlasů, byly bezstarostné jako listí ve větru. Nedokázala jsem si představit, že by někdy některá z nich dělala něco tak nechutného, jako je míchání rmutu.

Nálada se mi ještě zhoršila.

Aubrey ukázala na Coru McCaskillovou a řekla: „Proboha, podívej, jak je dneska zmalovaná.“

Cora se zrovna otočila, aby prohodila pár slov s dívkou sedící za ní. Ze své sedačky jsme zřetelně viděly, že si modré stíny rozmazala až k obočí. Byla ale mimořádně oblíbená, takže si to mohla dovolit. Nikdo se jí za to neposmíval. Na nohou měla nové mokasíny s měděnými ozdobami, které se blyštily, jako by je několik hodin před odchodem leštila. Její otec patřil mezi nejbohatší lidi severního Wilkesboro. Prodával auta a reklamy na jeho podnik běžely v televizi snad každý den.

Aubrey ji soustředěně sledovala. „Nevěstka babylonská.“

Nejspíš si to skutečně myslela. I ona by ráda nosila make-up, ale její nekompromisně věřící táta by to nikdy nedovolil. A tak Aubrey nenáviděla všechny holky, které se malovat mohly.

Zopakovala svoji poznámku, a když jsem ani tentokrát nezareagovala, dodala: „Vsadím se, že vím, proč je tak oblíbená.“

Ani tahle slova se nedočkala mojí odpovědi. Chvíli jsem sledovala Aubrey, jak sledovala Coru.

„Asi začnu držet dietu,“ řekla jsem nakonec.

Aubrey se ke mně otočila. „Cože? Proč?“

Zoufale jsem vydechla: „Copak to není vidět na první pohled?“

Naklonila se ke mně a tlumeným hlasem, jako by nechtěla, aby ji někdo slyšel, pronesla: „Táta občas nejí celé dny. Většinou hledá vědění a osvícení.“

„Osvícení?“

„Jo, znáš to, nový pohled na nějaký problém. Říká se tomu půst.“

Aubrey a její rodina se zdejším poměrům trochu vymykaly. Hlavně z toho důvodu, že její máma pocházela z Kalifornie a podle mého soudu byla krapet šáhlá. Věnovala se něčemu, čemu říkala jóga. Neznala jsem nikoho, kdo by si dobrovolně kroutil tělo v tak krkolomných pozicích, její mámu to ale podle všeho bavilo. Jednou nebo dvakrát jsem ji u toho pozorovala. Tvrdila, že cvičí. Hodně podivné měla i chutě. Jednou jsem viděla, jak si rozklepla vejce a spolkla ho. Syrové! Náhle jsem zalitovala, že jsem Aubrey něco říkala. Její nadšení by mě akorát uvrtalo do něčeho, co jsem plácla jen proto, abych si získala její pozornost.

„Nevím, jenom mě to tak napadlo,“ upřesnila jsem.

Když o něčem začnete mluvit, chápou to ostatní jako závazek. A než se nadějete, už se vás ptají: Už jsi začala? Nebo: A proč ne? Zadívala jsem se opět z okna. Mrzelo mě, že jsem tohle téma otevřela, protože jsem nevěděla, jestli mám na něco takového dost sil.

Kapitola 3

Vůně steaku a omastku. Zvuk příborů skřípajících o talíře. Slyšela jsem dokonce i to, jak žvýkají. A strašně mi to lezlo na nervy. Seděla jsem u stolu a četla si noviny Wilkes Journal-Patriot. Přede mnou stála sklenice vody a já se snažila ze všech sil, abych jim nezírala do napěchovaných talířů. Četla jsem titulní stranu, kde se psalo o senátorovi Johnu. F. Kennedyovi, který se svým bratrem Bobbym navštívil jakési předvolební shromáždění. Ti lidé vypadali zajímavě, přesto mě článek nedokázal rozptýlit natolik, abych nevnímala okolí. Nakonec jsem v sobě našla dost sil a odhodlala se k tomu, co jsem řekla Aubrey. Dokonce jsem už přežila čtyřiadvacet hodin jenom o vodě. Pohled na hodující rodinu ale rozhodně nebyl snadný a náladu jsem měla pod psa. Předešlého dne, když jsem se Aubrey svěřila s nápadem, že bych mohla začít držet dietu, se táta vrátil až večer a upozornil mě, že nám dneska na jídlo vydělala stará dobrá Sally Sue. S Merrittem se zasmáli, já odsunula talíř na stranu, vstala a pustila se do mytí nádobí. Táta se mě snažil přimět, abych si zase sedla.

„No tak, Jessie, já si z tebe jenom tak utahoval.“

Zůstala jsem k nim otočená zády. Zkoušela jsem si představit, že jídlo pokryl zelený potah, že se na dýni a máslových fazolích táhnou nitky plísně a že sušenkami hýbou červi. Rozhodla jsem se sama, a pokud Aubreyin táta hladověním dosahoval osvícení, třeba i já najdu odpovědi na svoje otázky.

Druhý večer byl však náročnější. Odložila jsem noviny, vstala a opět se pustila do nádobí. Táta s Merrittem dojedli, zůstali ale sedět u stolu. Vzala jsem jejich talíře a při tom se důsledně vyhýbala očnímu kontaktu. Táta se opřel, aby si udělal pohodlí, a židle zavrzala.

„Potřeboval bych, aby ses šla s Merrittem podívat, jak to vypadá na Blood Creeku. Já zatím zmáknu jednu rychlou várku.“

V tu chvíli jsem k osvícení měla hodně daleko. Zatočila se mi hlava.

„Mám domácí úkol,“ odsekla jsem podrážděně.

„Není to na dlouho.“

„Ale je.“

Vstal, a než opustil kuchyň, oznámil: „Prostě udělej, co říkám, Jessie.“

Než to řekl, měla jsem sto chutí sníst poslední kousek masa a svoje předsevzetí porušit. Teď to nešlo. Merritt se tvářil ještě sklíčeněji než já. Jak táta odešel, nemusel povídat ani dělat nic, abych pochopila, že ho něco žere. Stačilo, jak vstal od stolu a prudce odsunul židli. Něco se mezi nimi změnilo. Většinou stačilo, aby mu táta řekl, co je potřeba udělat, a Merritt se nemohl dočkat, až se do toho pustí. Šlo mu ale o něco jiného než mně. Chtěl pálit v horách a dodávat do velkých měst, vození zásob k palírnám ho nebavilo. Jenže to teď táta kvůli policajtům zásadně odmítal a určitě o to nechtěl žádat svoji protivnou a zpupnou dceru. Vadilo mu i to, že jsme s ním tu a tam jeli jako kamufláž, což jsem mu taky dokázala zpříjemnit svým věčným remcáním.

Merritt čekal u dveří, zatímco já naskládala špinavé nádobí do dřezu a pustila na něj horkou vodu. Chtěl se tvářit tvrdě, v chloupcích na horním rtu mu ale zůstalo pár kapek mléka. I když se snažil sebevíc, já v něm vždycky viděla jenom mladšího brášku. Nemohla jsem si ovšem zároveň nevšimnout, jak moc se podobal tátovi, když si z čela zčesal svoje tmavé vlasy.

„Já to klidně zvládnu sám,“ řekl vzdorovitým hlasem.

„To teda nezvládneš. Víko musíme zvednout oba. Pak nanosit kukuřici… A to všechno hezky fofrem.“

Když jsme scházeli ze schodů za domem, zamumlal: „Stejně pořád nechápu, proč si myslíš, že víš všechno líp než ostatní.“

Nevšímala jsem si ho. Nasedli jsme do auta a já zpod sedadla vylovila klíčky. Vyrazili jsme po dálnici 18, z níž jsme odbočili na klikatou odlehlou polňačku. Kopírovala tok Blood Creeku, podle kterého jsme tuhle palírnu pojmenovali. Ve Wilkes County jsme měli další dvě palírny, jež se také jmenovaly podle míst, kam je táta ukryl: Big Warrior a Boomer. Za celou čtvrthodinu jízdy jsme nepromluvili. Vůz jsem schovala pod starý topol, aby ho z cesty nikdo neviděl. Každý jsme z korby čapli jeden dvacetikilový pytel a hodili si je na ramena tak, abychom je měli co možná nejvíc uprostřed. Pak jsme vyrazili doleva po sotva patrné pěšině, která se ztrácela v trávě. Les brzy zhoustl. Zatímco kdokoliv jiný by se tu zcela určitě ztratil, my znali cestu skoro nazpaměť. Pamatovali jsme si určité stromy i místa, kde jsme měli zahnout, pak přišel ohyb potoka. Při překračování vody jsme museli dávat pozor, aby nám pytle nespadly. Začala jsem cítit svaly na nohou. Už teď se mi motaly. Vůbec jsem si nedokázala představit, že na nás na korbě čekají další pytle. Byla jsem už vyčerpaná, a to jsme před sebou měli ještě několik cest.

Konečně jsem prolomila ticho: „Nemyslím si, že vím všechno líp než ostatní.“

Merritt dýchal ztěžka, na odpověď mu ale zbývalo dechu dost. „Chováš se, jako by to, co děláme, bylo něco špatnýho. Nevím, proč pořád tlačíš na pilu. A navíc takhle. Nechceš si to připustit, ale jenom díky tomu máme, co máme.“

„Mluvíš stejně jako on.“

„No a co?“

„Tebe to fakt nezajímá? Vždyť je to nelegální.“

Rozhovory o mamince jsem s Merrittem vzdala, místo toho jsem se zaměřila na to, abych ho přesvědčila, že to, co děláme, je špatné. Když zemřela, byly mu jenom dva roky a vůbec si na ni nepamatoval. Nebolel ho pocit ztráty, nechyběla mu ta důležitá a jedinečná součást života jako mně. Šlapal dopředu, jako by už nic dalšího nechtěl poslouchat. S tátou a Merrittem jsem si připadala jako osamělý narcis, jenž v sobě našel dost sil a na jaře se příliš brzy provrtal krustou zmrzlé půdy. Za chůze jsem přemýšlela o svojí budoucnosti. To jsem poslední dny dělala často. Chtěla jsem se vymanit z odkazu předků, který byl na mně nalepený jako moje vlastní kůže. Samotné jméno Sasser tu znamenalo jediné: paliče kořalky.

A já nechtěla, aby mě lidi znali jenom jako dceru paliče.

Jak jsme se blížili k palírně na Blood Creeku, ucítila jsem zápach stejně nečestný, jako by patřil místnímu politikovi. Položili jsme pytle na zem a přikrčili se za velký kámen. Měli jsme perfektní výhled na nevzhledné dřevěné zařízení, které dřepělo mezi stromy vedle malého ramene potoka. Chvíli jsme pohledem zkoumali okolí. Všechno vypadalo jako obvykle, a tak jsem do Merritta šťouchla loktem. Přiblížili jsme se. Znovu jsme se zastavili, naslouchali, dívali se. Zhruba po minutě jsme zase vykročili a zanedlouho jsme už byli dost blízko na to, aby mohl Merritt zkontrolovat nástrahu, kterou tam předešlého dne s Oralem a strejdou Virgilem nachystali. Při odchodu vždycky místo upravili, aby při příští návštěvě hned poznali, kdyby tam někdo čenichal. Nejjednodušší bylo srovnat pár větviček před palírnou do křížku a zakrýt je listím. Někdo prý mezi stromy natahoval tenké provázky a pak zkoumal, jestli nejsou přetržené. Merrit se sklonil a pečlivě odházel listí. Křížek ležel na zemi neporušený, všechno bylo, jak být mělo. I palírna k mojí nelibosti dělala přesně to, k čemu byla postavená.

Pytle s kukuřicí jsme schovali pod stříšku, kterou kdysi táta stloukl. Sluníčko se posunulo za koruny stromů a vzduch se ochladil. V téhle nebývale zastíněné části lesa bych snesla i bundu. Žáby a cvrčci spustili svou obvyklou serenádu a připojili se k pozdně odpolednímu švitoření a štěbetání ptáků. Ta úžasná samota bylo to jediné, co se mi na tomhle místě líbilo.

„Strejda Virgil by měl přivézt další kukuřici,“ zašeptal Merritt.

Hotový rodinný podnik, pomyslela jsem si sarkasticky. Doufala jsem, že se s ním nepotkáme. Často smrděl kořalkou a vyprávěl uhozené historky o tom, jak s tátou kralovali Wilkes County. Jako by ti dva snad byli nějaké místní legendy! Jindy býval podrážděný a hned se hádal. Merritt ukázal na velkou krabici stlučenou z prken a vyloženou mědí. Blood Creek, které se říkalo ponorka, se od ostatních našich pálenic lišila. Táta ji měl nejradši, protože v ní mohl vyrobit hned několik várek kořalky z jediného rmutu. Kvas, který jsme dneska přišli zkontrolovat, založil teprve před několika dny. Na jaře běžela tahle pálenice téměř nepřetržitě. V teplejším počasí stačily na vykvašení rmutu jenom tři nebo čtyři dny, v chladnějších měsících to zabralo skoro dva týdny. Svoje úkoly jsme už znali perfektně a dorozumívali se jenom výrazy tváře. Když pak přišel večer, dávali jsme si větší pozor. Všichni věděli, že se policajti umí vynořit odnikud a že se často schovávají, aby mohli zaútočit po setmění.

V kotli kvasil rmut a Merritt mi pokynul, že jestli jsem připravená, on může začít. Zvedli jsme víko a odkryli bublající pěnu. Strčili jsme do směsi ruce a pořádně si ji prohlédli. Vrstva pěny byla řidší, takže do fáze pálení už moc času nechybělo. Zvedla jsem prst a zkusila odhadnout, za kolik dní úplně zmizí. Teď by ze směsi táta vyrobil sotva takové silnější pivo se šesti až dvanácti procenty alkoholu. Až bude kvas připravený, musí se míchat a vařit až k bodu varu alkoholu, tedy sedmdesát osm stupňů Celsia. Alkohol se odpařoval do druhého kotle a odtamtud do kondenzační šroubovité trubice. Nakonec odkapával do nádoby, jíž táta říkával „zlatý důl“. Ukázal nám, jak máme zatřást sběrnou sklenicí, aby pálenka po obvodu hladiny řetízkovala. Když droboučké bublinky zmizely moc rychle, znamenalo to, že se alkohol ještě nedal pít. Cílem byly řetízky, které vydržely. Byla jsem si téměř jistá, že maminka zemřela v té fázi pálení, kdy se pod kotlem udržoval oheň.

Vrátili jsme víko na místo a křížek z větviček opět schovali pod listí. Pak jsme vykročili zpátky k autu. Urazili jsme sotva pár kroků, když jsem zaslechla nečekaný zvuk. Chytila jsem Merritta za ruku. Bylo to nepochybně křupnutí, jako když někdo stoupne na suchou větev. Ten zvuk přišel z podezřelého směru a já si přiložila ukazovák ke rtům. Schovali jsme se za husté hloží a zadívali se do potemnělého lesa. V ubývajícím světle se mi zdálo, že se za nedalekým dubem skrývá postava. Dokonce jsem rozeznala kousek oblečení. Užuž jsem chtěla šťouchnout do Merritta, když mi došlo, že je to jenom réva. Čekala jsem a snažila se zahlédnout jakýkoliv náznak neobvyklého pohybu. Merritt si přiložil dlaň k uchu a napjatě naslouchal. Nedaleký potůček ale určování podivných zvuků moc neulehčoval. Po několika vteřinách se ale znovu ozvalo zapraskání větvičky.

Představila jsem si, že konečně došlo k tomu, čeho jsem se celý život bála: Policajti nás dostali! Tu a tam měli štěstí a objevili nezákonnou pálenici. Pak se schovali a čekali, až k ní někdo přijde, aby ho mohli dopadnout. Obklíčili vždycky celou oblast, zlikvidovali palírnu a všem dopadeným nasadili želízka. Nevím jenom, co se dělo s nezletilými pachateli. Táta nebyl vysloveně zločinec, spíš takový šejdíř, který se vyhýbá placení daní, častokrát jsem ale přemýšlela, že kdyby skončil v base, mě s Merrittem by vychovávali strejda Virgil a teta Juanita. Občas jsem si říkala, že by to snad stačilo na to, aby konečně pověsil pálení na hřebík. Vlastně jsem si to přála… Až doteď. Co by policajti dělali, kdyby dopadli děti? Přinutili by nás mluvit? Zaslechli jsme zahoukání, jako by někdo někomu dával znamení. Byla jsem připravená začít křičet a dát se na útěk. Merritt kulil oči, které v šeru vypadaly jako dva obří černé oblázky. Chytila jsem ho za rameno a ukázala doprava. Cosi se tam prosmýklo mezi stromy.

„Uteč!“ šeptla jsem. Než jsme se ale stačili zvednout na nohy, vyřítila se ze stromů postava. Byla skloněná v pase a mířila přímo na nás, jako by nás chtěla pokácet jako kuželky. Byl to muž. Klobouk měl naražený do obličeje a v černých kalhotách a tmavé košili vypadal jako duch. Pokusili jsme se mu uhnout z cesty, on mě ale chytil a sevřel tak silně, až jsem zakvílela. Pak mě pustil a já s hlasitým žuchnutím těžce dopadla na zadek. Merritt nastavil pěsti, jako by byl připravený útočníka praštit, kdyby se k němu dostal dost blízko. Muž, který zůstal předkloněný, se rozkašlal. A pak se začal smát. Ihned jsme toho rozjařeného pitomce poznali. Byl to strejda Virgil, který smrděl po alkoholu a broskvích na pět kroků. Zaručeně si dal řádně do nosu broskvovou pálenkou, kterou miloval.

Sípal a funěl, a jak popadal dech, vyhrkl: „Kdybyste se viděli! Hodím za vás šutrák a vy si málem naděláte do kalhot, jako by po vás sáh duch!“

Oklepala jsem si kalhoty. „To nebylo vtipné. Ani trochu,“ podotkla jsem.

Strejda Virgil, který se pořád chechtal, poznamenal: „No jo, řekla naše malá kyselá paprika.“

I Merritt se ale tvářil otráveně. „Vyděsil jsi nás k smrti.“

„Tohle byl nácvik přepadení ze zálohy,“ zahlaholil strejda Virgil. „Je mi líto, ale neprošli jste. To budu muset nahlásit.“

„Ha, ha, ha,“ odtušila jsem, aniž jsem si z oblečení přestala sbírat suché větvičky a další špínu. „Prý máme být nenápadní, a ty přitom naděláš tolik hluku. Příště můžeme policajtům rovnou poslat pozvánky.“

Strejda Virgil se zasmál: „To mě podrž, ty jsi ještě kyselejší než posledně. A to je co říct.“

Chladivým čerstvým vzduchem se ke mně prodral alkoholový pach jeho dechu a já si zamávala dlaní před nosem. Místo odpovědi zalovil v kabátě a vytáhl lahev. Nabídl mi, ale já mu ruku odsunula pryč.

„Víš, že se tohohle nechci ani dotknout.“

„A třeba by ti to pomohlo,“ opáčil. „Třeba bys byla veselejší a viděla svět trochu jinak.“

„Tak o tom pochybuju.“

Zaklonil hlavu a řekl: „Jo, to si myslím taky.“

„Já bych si dal,“ ozval se Merritt.

„To si teda nedáš. Easton by ti to nedovolil,“ namítla jsem.

Strejda Virgil si přihnul a Merritt mimoděk polkl. Jednou jsem jeho a Orala přistihla, jak upíjejí podřadnou špinavou kořalku z první várky. Měli už celkem slušně naloženo. Slíbila jsem, že si to nechám pro sebe, když už to nikdy dělat nebude. Myslela jsem si, že se pořádně vytrestal, protože ho na druhý den bolela hlava jako střep.

Merritt ukázal na pálenici. „Myslím, že chybí tak den.“

Strejda Virgil řekl: „Skvělé. Ty další dvě budou taky za chvíli. Pak poteče pálenka proudem… A penízky taky. No nic, tady už toho asi moc nepořídíme. Udělali jste všechno, jak jste měli?“

Merritt přikývl a já vykročila mezi stromy. Šli za mnou mlčky. Říkala jsem si, na čím pozemku vaříme tentokrát. Když se nad tím člověk zamyslel, všechno to zavánělo levotou. Od začátku do konce. Kdybych tu byla za jiných okolností, nejspíš bych si to tu moc užívala. Rozhlédla jsem se po potemnělých siluetách vysokých stromů, které dokonale maskovaly přítomnost jakéhokoliv člověka. Tady bych dokázala věřit, že jsem před chvílí nemíchala zapáchající kvasící rmut v dřevěné bedně. Jak jsem tak bezhlesně proplouvala lesem a nezanechávala žádné stopy, uměla jsem si představit, jako bych tu vůbec nebyla.

„Chceš trochu ledového čaje?“ zeptala jsem se.

„Kdyby tě to neobtěžovalo,“ posmíval se mi přehnaně zdvořilým hlasem.

Merritt se posadil naproti němu a zeptal se: „Co dělá Oral?“

„Teta Juanita na něj naložila hromadu povinností. Dá se říct, že má pořádný průšvih. Do háje. Oba máme průšvih.“

Merritt se naklonil přes stůl a zvědavě se na něj zadíval. „Jo? Jaký?“

Strejda Virgil zívl a poškrábal se na břiše. Pak řekl: „Ten, co jí vadí nejvíc.“

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3