Text © Anna Strnadová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-758-8

ISBN mobi: 978-80-7689-759-5

Místa a historické události
jsou většinou autentické,

jména postav i jejich příběhy
jsou většinou smyšlené.

Divoké husy s křikem táhnou k jihu

a vodní slípky po hladině plavou.

Promlouvá vítr v řádkách kukuřice,

je konec žízně v kraji pod Pálavou.

Jan Skácel

1943

Pod okny se ozvaly kroky. Mirek je neslyšel. Tiskl ucho k rádiu a napjatě poslouchal těžko srozumitelné vysílání Londýna. Vyrušilo ho až zabouchání na dveře. Okamžitě přeladil na domácí stanici, vypnul rádio a ve spěchu nedbale urovnal na knoflíku nápis Pamatuj…, který zakazoval poslech zahraničního rozhlasu a vyhrožoval smrtí. Ještě jednou se ohlédl, jestli je všechno v pořádku, otočil ve dveřích klíčem a váhavě otevřel.

„Co se zamykáš tak brzy? Vždyť je venku ještě světlo.“ Hans. Kdysi Mirkův kamarád, ale teď? Neví. Hrnul se do kuchyně, rozhlížel se po místnosti, kde často skončili, když si ještě jako kluci hráli, nečekal na pobídku a sedl si. Byl o dva roky starší než Mirek, ale kvůli jeho kulhání mu lidé často hádali více let.

„Naši odjeli k sestře Hance do Mikulova, vrátí se až zítra. Narodila se jí druhá holčička.“

„A ty se tady bojíš sám?“

„Ne, ale už jsem poklidil a vychutnávám si chvilku, kdy mě nikdo nekomanduje.“ Mirek se otočil znovu k rozhlasovému přijímači, jestli ho něco neprozradí. Nestihl však vyndat a schovat náhradu povinně zabaveného krátkovlnného okruhu. Kdyby to maminka věděla! Hrozila se každého postihu ze strany Němců. S tátou poslouchal tajně, když ji poslali brzy spát. Teď s ním může Hans jen tak klábosit, nebo taky zkusit přijímač zapnout.

Mirek cítil, jak se mu potí dlaně. Věděl, že Hans byl členem Hitlerjugend, nikdy se tím však nechlubil. Na sobotu a neděli mizel v Mikulově a druhý den se večer vracel domů. Místní ho tam viděli pochodovat se skupinou Hitlerových přívrženců a rozkřiklo se to. Nedal ale na sobě znát fanatismus ostatních členů, spíš se zdálo, že se za účast v této organizaci styděl. Po zranění při cvičení, prý se postřelil, se vyhnul nasazení na frontu. Od té doby kulhal a o minulosti mlčel. Trest za neposlušnost? Nebo něco horšího.

S Mirkem kamarádil od dětství. Během války jejich vztah trochu zamrzl, ale Hansova rodina se k nim chovala vždycky hezky. Nic se pro ně nezměnilo, nekopírovali zlost a nenávist některých lidí.

„Přišel jsem tě poprosit, jestli bys nám nepomohl se sklizní vína,“ vysvětlil svůj příchod. Vstal, přiblížil se k rádiu a pečlivě narovnal našikmo posunutý příkaz. Chvíli si s ním hrál, než se otočil k Mirkovi. Kdyby se na něj obrátil dřív, zahlédl by zděšení v jeho očích. Teď zachytil jen osvobozující výdech.

„Kdy?“

„Táta říkal, že hroznům dá tak dva tři dny. Asi v sobotu, ještě bych ti vzkázal.“

„Můžu přijít. To je práce, která mě baví.“

„Některé odrůdy ještě dozrávají, ale hrozny na svahu už potřebují do sudu. A můžeme potom počítat taky s tvojí další pomocí?“

„Určitě. My už máme náš malý vinohrad očesaný. Hrozny dozrály a táta se bál špačků. Pamatuji si, to jsem byl ještě malý, jak nám nálety ptáků zničily celou úrodu.“

„Letos jich bylo málo. Však jsme je hlídali, já do pozdního večera, táta brzy ráno. Ale když jich přiletí hejno, je to marné.“ Hans se přátelsky usmíval. Byl to zase ten kluk, se kterým hrál fotbal, a když byli ještě menší, cvrnkali kuličky. Ten mu nemohl ublížit, však i ve vesnici se po Stalingradu někteří Němci zklidnili. Propaganda je ještě trochu mátla, ale už tušili, že se válečné tažení zlomilo.

I to Mirka těšilo. Vysílání z Londýna nelhalo. Nejraději poslouchal relaci Jana Masaryka. Nejen on se snažil zlepšit náladu vtipnými průpovídkami, ale taky hlasatel Petr Svatý. Rádi si otáčeli jeho příjmení se jménem. A když potom citovali prověřeným známým „Svatý Petr říkal…“, působilo to vždycky úsměvně.

Mirek zamkl za odcházejícím Hansem, ale přijímač už nezapnul, vyndal náhradní okruh a schoval ho na tajné místo. Hans pocítil náhlý stesk a stísněnou lítost. U Nevřelů byl vždycky jako doma. Dnes se ale Mirek choval zvláštně. Byl neklidný. Jako by ho od něčeho vyrušil.

Rozešli se v devětatřicátém. Tehdy mu přišly domů povolávací papíry, měl nastoupit do Hitlerjugend, stejně jako všichni němečtí chlapci z okolí. Krátce nato se u nich objevili dva muži ve vysokých holínkách.

„Sbal si věci!“ Ostře pronesená věta nepřipouštěla odpor a vystrašila i rodiče. Ve světnici se rozhostilo mrtvé ticho.

Otec mu podal připravený batoh. „Drž hlavu nahoře, ale ne nad ostatními,“ řekl vážně, neohlížel se na přítomné, a stiskl mu rameno.

Zpočátku bral výcvik jako hru. Uniformy, pochodování, kamarádi, večery u ohně. Líbila se mu přísnost, řád i pocit, že někam patří. Sice už tehdy zaslechl zvěsti o bití Židů v Liberci, ale považoval to za pomluvy. V jejich vsi nežil ani jeden Žid.

Později ho ale začaly rozčilovat řeči o tom, že Češi jsou méněcenní. Nesouhlasil, jenže když jeho kamarád jednou zbil starou nemohoucí ženu jen proto, že mluvila česky, neodvážil se zasáhnout. Zbaběle mlčel. Zvedl se mu žaludek, ze scény i ze sebe. Ten obraz se mu vracel znovu a znovu, jako zadrhnutá smyčka filmového kotouče: zmrzlé dlažební kostky potřísněné krví, rozbité brýle.

Nenávist narůstala. Pálili knihy z obecní knihovny a oni se museli dívat, jak mizí v plamenech. Nutili je opakovat, že české děti jsou zrádci. Dril, fanatický křik. Pořád dokola, pořád stejná lež. Znal české kluky z vesnice, hrávali spolu fotbal, byli jako on.

Večer šeptal Franzimu, kamarádovi z Mikulova: „Tohle nemá smysl.“

„Co myslíš?“

„To, co nás učí říkat… že jsme lepší než ostatní.“

Franz zaváhal. „Když to říkají, asi vědí proč.“

„A co kdyby ses narodil do české rodiny? Neštvalo by tě, kdyby tě takhle shazovali?“

„Nemluv o tom, někteří za podobné řeči zmizeli.“

„Jak zmizeli?“

„No odvedli je neznámo kam a už se nevrátili.“

„Myslíš, že je zastřelili?“

„Buď to… nebo je poslali tam, kde jsou nejtvrdší boje.“

Ta slova ho vylekala. Začal být opatrný. Mlčel, plnil příkazy, ale uvnitř se něco vzpíralo ideologii, která z lidí dělala nepřátele. Až mu bude osmnáct, nastoupí na frontu. A ten okamžik se nápadně přiblížil. Cítil, jak mu do krve vstupuje strach.

„Je čest hájit Říši,“ opakovali denně. Pravidelně jim pouštěli týdeníky plné sestříhaných záběrů, kde německá armáda slavila vítězství. Všechno pečlivě naaranžované, glorifikované. Nevěřil tomu. Ve městě vídal unavené vojáky vracející se z fronty, slýchal vyprávění o popravách, znásilněních a chlapech, kteří se nikdy nevrátili. Bál se. Nebyl hrdina, ale ještě větší strach měl z toho, co by z něj mohli udělat.

Rozhodoval se několik dní. Nešlo o žádné náhlé hnutí mysli, spíš o pomalé, únavné přešlapování na místě. Každý večer si v hlavě přehrával stejné možnosti, stejná „kdyby“. Ráno vstával s pocitem, že už má jasno, ale během dne se rozhodnutí znovu rozpadalo. Výcvik pokračoval podle plánu, povely zněly ostře a mechanicky, ale jemu se čím dál hůř dařilo soustředit. Myšlenky mu utíkaly jinam, ruce vykonávaly naučené pohyby spíš ze setrvačnosti než z přesvědčení.

Nakonec k tomu došlo během jednoho z rutinních cvičení. Nic nenasvědčovalo tomu, že by se mělo stát něco výjimečného. Stáli v řadě, obklopeni ostatními vojáky, kteří čekali na další pokyn. Zatínal zuby, aby zadržel nervozitu, na čele mu vyvstal pot, překonával třes. Když zvedl pušku, byl to zlomek vteřiny – nepatrné zaváhání, drobná odchylka v míření. Výstřel zazněl dřív, než si stačil uvědomit, co přesně udělal.

Následoval zmatek, křik, rychlé kroky zdravotníků. Kolem bylo dost svědků, kteří později shodně vypovídali, že šlo o nešťastnou náhodu. Nikdo si nevšiml ničeho podezřelého, žádného varovného signálu. Vše odpovídalo chybě, která se ve výcviku, třebaže vzácně, může stát.

V nemocnici panovalo ticho přerušované jen tlumenými hlasy personálu. Lékařský posudek přišel po několika dnech. Byl stručný, věcný, bez emocí. Neschopen služby. Kulka poškodila tkáň nebezpečně blízko šlachám, a i když nedošlo k jejich přímému přerušení, riziko trvalých následků bylo příliš vysoké. Další nasazení nepřipadalo v úvahu. Papír s razítkem ležel na stole jako definitivní tečka. Rozhodnutí, které v sobě nosil celé dny, za něj nakonec učinila náhoda, nebo něco, co tak alespoň navenek vypadalo.

Ležel na bílé nemocniční posteli. Noha se hojila, ale věděl, že bude kulhat. Zvedl oči k oknu, bílé mraky překrývaly jasnou modř. Tam nahoře panoval klid, tady dole zatím také, válka sem ještě nedorazila. Ale v noci se mu zdálo, že znovu drží zbraň. Že váhá. A pak stiskne. Přišel o hodně kamarádů, o některé ještě dřív, než padli. Ztratili se sami v sobě, v tom, co z nich udělala poslušnost a strach. A Mirek? Byl Čech. Něco z jejich ideologie v něm přece ulpělo. Tichá, nepřekročitelná mezera. Marně se ji pokoušel překonat.

Mirek vstal už před šestou. Vždycky, když měl nějaké povinnosti, nepotřeboval budík. Vnitřní radar ho probral. Venku se předvádělo slunce v celé své nádheře. Zatopil, nalil vodu do hliníkové konvice a chystal si snídani. Rodiče ještě spali.

Matku vytrhl ze spaní pohyb za dveřmi. „Máš čas, mohl sis pospat, na hroznech musí oschnout rosa,“ zrazovala ho od časného odchodu. Mirek si rozbíjel vajíčka do rozpáleného sádla. Vyhrnul smaženici na talířek, nalil vařící vodu do hrnku se špetkou sušené máty a posadil se ke stolu. Velkým nožem si ukrojil krajíc chleba a pustil se s chutí do jídla.

„Drechslerovi mají štěstí, že nemuseli do války,“ poznamenala matka, zatímco chystala mouku a vál na pečení buchet. „Hans kulhá a starý má už svůj věk.“

Byl to její pravidelný sobotní rituál. Někdy stihla napéct ještě předtím, než ostatní vstali, pak snídali buchty čerstvé. Nejvíc chutnaly tvarohové, a tak nechávala zkysnout mléko už předem, aby měla na víkend hotový tvaroh.

„Kolik už má Drechsler roků? Hans a Emma jsou mladí, ale jim už táhne na šedesátku,“ pokračovala.

„Jeho ženě ještě šedesát nebude,“ odporoval Mirek. „Pamatuju si ji, když jsem k nim chodil, vypadala spíš jako jeho dcera.“

„Ano, máš pravdu. Pomlouvali ji, že si ho vzala kvůli majetku.“

„Emmu ani moc neznám. Co se Hans zapletl s Hitlerjugend, přestal jsem k nim chodit, však to víš.“

„Bývalo to takové nohaté děvčátko, a vyloupla se z ní hezká holka,“ uznala matka a dál mísila těsto dřevěnou vařečkou.

Mirek dosnídal. „Půjdu poklidit, ale dojit musíte vy.“

Vstoupil do chléva, krávy po něm otočily hlavy a udělaly spěšný krok ke žlabům. Nasypal jim šrot, chvíli je pozoroval, jak vylizovaly poslední zrníčka, jak pily z napáječky. Už jim házel seno, odhrnul hnůj a podestlal čerstvou slámu, když se matka objevila s dojačkou. Spěchal, pach chléva se rychle dostával do oblečení.

Po osmé se hlásil na dvoře. Vyfasoval košík, nůžky měl vlastní, byl na ně zvyklý. Ze stavení zaslechl hovor v němčině.

Mušov. Moravská vesnice odedávna obývaná Čechy i Němci. Teď tu Němci tvořili jedenadevadesát procent obyvatel. Dlouho to nikomu nevadilo, mluvili spolu česky i německy. Až válka to změnila. Kdosi řekl, že v každém člověku je zrnko zla, které čeká na příležitost. Tady vyklíčilo rychle. Někteří Němci dávali najevo nadřazenost, děti nasákly nesnášenlivostí. Učitel Wenzl nenávist k Čechům neskrýval. Běda tomu, kdo se nepřipojil k německému velikášství. Dokonce farář nemohl kázat, co chtěl. Starého kněze Kučeru málem přivedli do blázince. V únoru, měsíc před okupací, k němu v noci vtrhli a vyházeli mu nábytek. Utekl do Ivaně a už se neodvážil vystoupit na kazatelnu.

Ani Němec Gustav Rinder nebyl ušetřen. Odmítl vstoupit do Henleinovy strany a své děti poslal na protest do české školy. Teď je musel každé ráno doprovázet. Dětská nevinnost vzala za své, házeli po nich kamení. „Národní zrada“ se trestala.

Mirek by si na něho nevzpomněl, kdyby se Drechsler nerozčílil na noční vandaly, kteří Rinderovi podřezali révu a rozšlapali hrozny. „Zastavil se u nás, skoro brečel,“ řekl naštvaně. „Byl za starostou, ale ten jen pokrčil rameny: ‚Co já s tím zmůžu, všichni budou mít alibi.‘ Je to svinstvo,“ pokračoval, „tolik práce dá vypěstovat kmínek, a když se může sklízet…,“ zaťal pěst. „Kam to spějeme? Dřív tu byl klid. Toho parchanta nám byl čert dlužen.“

Mirek netušil, jestli myslel Hitlera, nebo někoho z vesnice.

Čekali, až dorazí Drechslerová s Emmou. Balily svačiny na celý den. Mezitím se objevil Hans, ale nepřipojil se k hovoru.

„Jsme hotovy,“ ozvaly se, v rukou košíky jídla a konve s pitím. Matka zamykala dům, Emma se na Mirka usmála. Pobavilo ji, jak k ní obdivně vzhlédl. Zadíval se jí do očí a ona neuhnula. To jí musím oplatit, blesklo mu hlavou.

S Hansem si byli podobní, ale její rysy byly jemnější, dívčí. Ve vesnici se mu zdály všechny selky tvrdé a kostnaté, omšelé prací. U Drechslerů vykvetla modrooká květinka. Správná árijská rasa, ta by se Hitlerovi líbila, napadlo ho, a hned tu myšlenku zapudil.

„Dej mi konev,“ natáhl ruku. Nezdráhala se. Potěšilo ji to.

Přidal do kroku a obrátil se k Hansovi: „Nevěděl jsem, že máš tak hezkou sestru.“

Na rozhovor s Emmou teď nebyl prostor, ale viděl, že ji jeho obdiv těší. Šla za ním s matkou, bavily se německy. Česky mluvili jen před Čechy.

Otec je dojížděl. Kůň táhl formanský vůz plný beden. Jakmile byly složeny, Drechsler se s ním vracel domů. K večeru si pro něho zase zajde. Než odjel, rozdělil řádky: první matka, pak Hans, Emma, Mirek. Poslední řádek nechal sobě. Mirek sledoval, jak bez odporu přijali jeho rozdělení. Ukázal, kdo tu řídí hospodářství, ale on byl spokojený.

Tajně si přál česat vedle Emmy. Líbila se mu, a možná ho to svazovalo. Rozladilo ho, jak si z něj jemně utahovala. Nejdřív mu chtěla ukázat stříhání hroznů. Máchl před ní nůžkami, že doma už mají po sklizni, a dodal, že správný vinař má mít hrozny v sudu.

„To zase ne,“ odvětila klidně. „Špatný vinař je ten, kdo nepozná, že každá odrůda dozrává jindy, a oškube vinici naráz.“

„Jestli vy škubete, my češeme,“ vrátil jí to.

„Však jsem to tak nemyslela,“ zasmála se.

„Ale řekla,“ hrál chvíli dotčeného, pokládal vyzrálé hrozny do bedýnek a plné odnášel stranou. „Vezmu i tvoji, je to těžké,“ přerušil jemné špičkování, položil její sklizeň navrch své a obě složil na kraj vinice.

Emma jen pokrčila rameny, jako by to byla samozřejmost. Dívala se za jeho svalnatou postavou, vypracovanou prací v hospodářství. Kdyby dnes nepřišel, ani bych si ho nevšimla… Škoda, že není Němec, napadlo ji.

„Moc po něm nekoukej,“ ozval se z vedlejšího řádku Hans.

„Mám oči a můžu koukat, na co chci.“

„Ale ne na Čechy.“

„A to jako proč? To ti taky poradili v Hitlerjugend?“ ušklíbla se posměšně.

„Přestaň s tím, víš, že jsem tam musel povinně. Vidím, jak válka pokračuje. Němci na tom už nejsou tak dobře.“

„Nehádejte se,“ okřikla je matka. V poslední době byly jejich spory čím dál častější. „Aspoň před cizími se chovejte slušně.“

„Mirek není cizí,“ hájil ho Hans.

„Není, ale je Čech.“

„A ti koušou?“ vpadla nazlobeně do hovoru Emma.

„Ne, ti nám teprve ukážou, až Němci prohrají válku.“

„Tak jako teď ukazují Němci Rinderovi? Za války nesmí mít nikdo jiný názor, jinak je kolaborant a toho je potřeba potrestat.“

„Bavíte se o Rinderovi?“ zasáhl Mirek. V prudkém hovoru si ani nevšimli, že už se vrátil.

Emma zrozpačitěla.

„Tys tady tehdy nebyl, v osmatřicátém. Zbili ho, zabili mu psa, dva dny ho drželi na radnici bez jídla a pak ho odtáhli do Mikulova. Tam ho vyslýchali, a když nepolevil, týrali ho. Drželi ho tři týdny, než ho s výhrůžkami pustili.“

Mirek mlčel. Bylo zvláštní slyšet, že to udělali Němci místnímu německému občanovi. Oni sami přece měli slušné sousedy, také Němce, a nikdy spolu neřešili národnost.

„Nejhorší bylo, že mu psa hodili do studny,“ pokračoval Hans. „Musel ji potom čistit, a hospodářství bez vody… to je pohroma.“

Mirek se k tomu nechtěl vracet. Válka probouzela v lidech zlo i tam, kde se nebojovalo. Styděl se, že se k tomu nevyjádřil, ale jeho teď víc zajímala Emma. Vzala si od něj prázdnou bedýnku a mlčky pokračovala v práci. Přesunul se na svůj řádek a následoval ji.

„Mně se nejvíc líbí ty modré hrozny,“ začal. „Mají krásné ojínění, jako švestky. Švestky jsou možná ještě hezčí. Bílé jsou fádní.“ Otočil se na ni a čekal odpověď.

Neozvala se.

„Ty se mnou nemluvíš?“

„Ale ne, co ti mám na to říct.“ Zdál se jí hodně užvaněný, ráda při práci mlčela. Rozladila ji hádka s Hansem, přemýšlela spíš o Mirkovi. Dopoledne na sebe upozorňoval, aby ho vzala na vědomí, a ji štvalo, že i jí se líbí.

Bydleli na opačném konci vesnice. Hans k nim už pět let nechodil, Mirek studoval v Brně nebo v Mikulově a oni se míjeli. Možná se někdy potkali, ale jen tak, beze slova, bez zájmu. Kdyby ho dnes Hans nepozval, nevšimla by si ho.

Zastavila se a chvíli ho pozorovala, jak soustředěně stříhá hrozny. Ucítil její pohled a otočil se. Trhla sebou, rychle se sehnula k bedýnce a začala rovnat úrodu.

Přistoupil ke keřům na jejím řádku. „Uvidím tě zítra v kostele?“

„Když se tam objevíš…“

„Je pravda, že někdy vynechávám, ale od zítřka se to změní. To ta němčina, kdyby farář kázal česky… Ale jo, rozumím mu. Nikdy jsem tě tam neviděl. Nekoukám se po děvčatech, když skončí mše, mizím domů. Polepším se a třeba jich tam objevím více hezkých.“

„Provokuješ?“ zasmála se. „Ony tam všechny na tebe čekají.“

„Stačila by jen jedna.“

„Máš pravdu, jen jedna, ještě aby se našla.“ Dívala se na něho posměšně.

„Co vy tam spolu domlouváte?“ ozval se Hans.

„Já nic. To Mirek kostel, už dávno nebyl u zpovědi.“

Oba se sklonili ke keřům, považovali hovor za ukončený.

Je namyšlený, pomyslela si Emma.

Je jako ještěrka, nechce se nechat porazit, napadlo Mirka. A to se mu na ní líbilo.

Do oběda s ní už nepromluvil.

V poledne Drechslerová podle kostelního zvonu rozdala jídlo. Mirek ukusoval chleba a poslouchal Hansovy řeči. Sedl si vedle něj, z druhé strany přisedl hospodář. Emma si povídala s matkou opodál, spolu nachystaly ještě talíře s koláči a nalily čaj, ale do hovoru mužů se nepletly. Mirek se zmohl jen na poděkování a vyslal k Emmě úsměv. Prošla kolem něj se sklopenýma očima, ani se nepodívala.

Po obědě se ženy pustily do další sklizně, muži ještě chvíli seděli a probírali politiku. Mirka nezajímalo, která armáda postupuje, zprávy z Londýna znal, ale v téhle společnosti je nemohl komentovat. Bylo zajímavé, že oba Drechslerovi říkali podobné věci, zřejmě čerpali ze stejného zdroje. Přestal poslouchat, raději by šel zpět na svůj řádek, protože viděl, jak se mu Emma vzdaluje.

„Do večera ji nedohoním. Ta mi dává, musím spěchat,“ brblal si. I když stříhal nůžkami rychle, málem si ustřihl prst, a hrozny spíš házel do bedýnek, než kladl. Pořád se díval na její záda, vzdálená několik metrů.

Domů odešla zároveň s otcem. Zapřáhl koně, aby přivezl úrodu, a Emma mezitím doma připravovala jídlo. Po rychlé večeři šla pomáhat do chléva, už se s ní v kuchyni nesetkal.

Mirek se taky chystal domů. Před odchodem ještě slíbil pomoc se zbytkem sklizně příští týden.

„Hans ti přijde říct,“ domlouval hospodář.

„Ano, stačí den předem.“ Na dvoře už nikoho nepotkal, nikdo další se s ním nerozloučil. Vracel se teplým podvečerem. Všechno bylo pěkné, ale najednou se mu nálada zkazila. Kopl rozladěně do kamínku. Ujišťoval se, že Emma není tak přitažlivá, jak se mu zdála dopoledne na vinici. Jako všechny ženské, náladová a namyšlená. Její hře nerozuměl.

V neděli se Mirek probudil brzy. Nikam nepůjdu, přesvědčoval se, když pomáhal v chlévě. Matku, která přišla dojit, překvapilo, že už bylo hotovo.

„Ty se někam chystáš, Mirku?“

„Kam bych se měl chystat?“

„Třeba bys to stihl dnes se mnou do kostela.“ Znala jeho neochotu, někdy na něho naléhala,

většinou však mlčela a odcházela sama. Také otec chodil na mši jen na Vánoce a Velikonoce. Říkával, že nehřeší a s Pánem Bohem si to srovnává modlitbou. Nebyl sám, lavice napravo, určené mužům, bývaly řidčeji obsazené než ty nalevo, kde sedávaly ženy a mládež. Staří, ať z levé nebo pravé strany, se modlili tím pobožněji, čím blíže byl konec jejich dní. Mirek občas do kostela zavítal, dnes by k tomu měl mít důvod.

Ještě váhal, když ze sebe smýval chlévský pach. Oblékl si čistou domácí košili a stáhl se do svého kumbálku, malé světničky, do níž se v jedenácti odstěhoval od sestry. Postel, malý stolek, skříň, židle a police s knihami. To mu stačilo, aby měl kousek vlastního světa.

Postavil se k oknu a díval se na žloutnoucí listy jabloně v zahradě. Některé už podzim setřásl na unavený trávník, kdysi svěže zelený a několikrát posekaný na krmivo pro krávy. Teď po horkém létě vybledlý. Kořeny stromů z něho vysávaly poslední zbytky vláhy. Dva dny drobně pršelo, ale včerejší i dnešní slunce mu nedovolily se znovu zazelenat.

Hans se už neukázal, sběr hroznů zdržel déšť. Mirek se v myšlenkách vracel k hovoru s Emmou. Kdo začal o kostele? Emma chodila pravidelně, šla by tam i bez jeho pozvání.

Rozhodl se náhle. Chtěl ji vidět. Oblékl si světlou košili, tmavé kalhoty a po chvíli váhání modrý svetr. Červený by mezi tmavými obleky starých lidí příliš vynikal.

V kuchyni kontrolovala matka, jestli má v peněžence dost peněz „do zvonku“. Jeho příchod ji překvapil. „Jdeš se mnou? To bys mě potěšil.“

„A kam bych asi šel?“

„Nevím, třeba máš něco s klukama.“ V hlase zazněla spokojenost.

„S kterýma?“

Neodpověděla. Věděla, že většina jeho vrstevníků si už vyhlídla nějaké děvče a tím skončila kamarádská setkání. Zůstal mu jen Hans, ale docela jiný Hans.

Ke kostelu svatého Linharta stoupali mlčky. Kamenné zdi vypadaly, jako by se jich oheň kdysi sotva dotkl, a přesto o něm vypovídaly. Původní románská stavba shořela už ve 14. století, po několika přestavbách získala podobu barokně gotické památky.

Matka zhluboka vydechla. „Je to jen malý kopeček, ale mně to vždycky rozbuší srdce.“ Mirek na ni pohlédl starostlivě. „To nic, pojďme, jdou další lidi, se starou Webrovkou bych se nechtěla potkat. Ta má teď ve vesnici hlavní slovo.“

Uvnitř se rozdělili, matka zamířila nalevo, on zůstal vzadu v šeru, nechtěl narušit zvyklosti pravidelných návštěvníků. Potřeboval mít přehled o levé straně. Přelétl pohledem skloněné hlavy žen, které se šeptem modlily růženec, dvojjazyčně, až se slova slévala do nesrozumitelného proudu. Hledal blond vlasy. Zklamaně procházel pohledem lavici po lavici. Starší ženy s šátky na hlavě mu to usnadnily. Přelétl očima i dětské hlavičky, mladých děvčat tam sedělo dosti. Emma mezi nimi nebyla.

Kněz začal mši.

Snažil se ho poslouchat, ale myšlenkami byl zase na vinici. Kontroloval znovu a znovu přítomná děvčata, stále marně.

Když se věřící začali řadit ke svatému přijímání, ustoupil stranou. V lavici nezůstal téměř nikdo, lidé pomalu postupovali ke knězi. Vzadu se vytvořila skrumáž a zakryla mu výhled na jednotlivé klečící postavy vepředu. Sám ke stolu Páně přistoupit nemohl, u zpovědi byl naposledy před Velikonocemi. Když se dav rozptýlil a poslední muž přijal hostii, lavice vypadaly stejně obsazené jako před obřadem. Jeho hledání bylo beznadějné.

Emma seděla za sloupem, takže ji nemohl vidět. Po knězově závěrečném požehnání se s Hansem vydala do zákristie zapsat mši za prarodiče na příští neděli.

Mirek vyšel z kostela první. Postavil se stranou a sledoval každého, kdo scházel po třech schůdcích na malé prostranství. Matka se naštěstí zapovídala se starou Musilovou. Tu ve vsi neměli rádi, vžila se do role mravokárkyně, fanaticky oddané všemu, co souviselo s náboženstvím a morálkou. Jakýkoli prohřešek dokázala zaznamenat, nafouknout a s pokryteckou laskavostí roznést po vsi.

Kterýsi čtenář Chevallierových Zvonokosů ji překřtil na Čubíkovou. Přezdívka se ujala, nikdo jí už za jejími zády jinak neřekl. Ženy před ní u kostela utíkaly, dělaly, že si nevšimly její snahy zapříst hovor, a nahlas tvrdily, že musí spěchat dovařit oběd. Neodradilo ji to, mládež pro ni byla nevyčerpatelným zdrojem neřestí. Nic jí neuniklo.

Dnes se jí podařilo zastavit Mirkovu matku. Ta zaváhala při odchodu, rozhlížela se po synovi a byla lapena. Musilová jí s rozhořčením líčila, jak se kluci v lavici hihňali a neposlouchali kázání. „Vyřídila jsem to rázně. Dostali pohlavek.“ Nebyla to první facka, kterou v kostele rozdala. Facka nebo tahání za uši. Děti se před ní měly na pozoru. Každý rozhovor s dospělými končila napomenutím, aby své potomky lépe vychovávali. Přesně věděla, kdo kdy na mši chyběl.

„Ale váš Mirek už tu dávno nebyl. To vám dalo asi hodně práce ho sem dostat,“ rýpla si.

„Ani ne. Překvapil mě, že se sám rozhodl.“

„Že by čekal na nějakou děvčici?“ Její šmejdivý pohled pátral, jestli s nějakou nemluví.

Stál stranou a zklamaně sledoval poslední věřící, kteří se rozcházeli.

„Mami, já jdu,“ oznámil a loudavě se vydal k domovu, aniž čekal na odpověď.

„Taky půjdu,“ vydechla matka, ráda, že se dostala ze spárů vesnické drbny.

„To jsem to od Čubíkové určitě schytal,“ otočil se Mirek po několika krocích.

Musilová tam ještě stála. A právě teď z kostela vyšla Emma s Hansem. Mirek se zastavil. Nejraději by se k nim rozběhl, ale bál se, že by vypadal směšně. Musilová si dvojici přeměřila, potom se otočila na Mirka, jako by je spojila pohledem, ještě chvíli postála, počkala, až se obě strany vzdálí, a pak zamířila stejným směrem. Neodvážila se je oslovit: mluvili spolu německy a její němčina zněla komicky.

Rézi Musilová dlouho nevěděla, že ji ve vsi přejmenovali na Čubíkovou. Když to později zjistila, nedocházelo jí proč. Zvonokosy nečetla, ale význam slova si vyložila sama: čuba, čubka – fena, v horším případě žena nevalné pověsti. A zpátky to vzít nešlo.

„Taky jsem byla mladá,“ řekla si, když to poprvé zabolelo. Mladá, zamilovaná, naivní. Do Mušova přišla před čtyřiceti lety. V kapse schované věno, které se jí naštěstí podařilo zachránit, jinak nic. Koupila za něj nejmenší dům ve vsi. Rodiče byli rádi, že zmizela: vyhnuli se tak ostudě, která by mohla padnout i na její dva sourozence.

Zamilovala se prudce, skoro bez zábran. Do Karla, který se jednoho dne objevil na poště. Čepici měl posunutou lehce nakřivo a úsměv, jako by si ho schovával do zásoby pro každého zvlášť. Poštmistr ho představil bez zvláštního zájmu – prý výpomoc. Na čas.

Naivní Rézi stála náhodou u přepážky s balíčkem na odeslání. Karel si ji prohlížel déle, než bylo nutné.

„Slečna mi neřekne své jméno?“ vyslal k ní přátelský pohled.

„Rézi,“ pípla.

„Rézi, Rézinka… to vás pěkně pojmenovali,“ usmál se. „Rézi,“ zopakoval mazlivě. Takové měkké. Máte ho po mamince?“

Zůstala trochu zaskočená. „Ne… po tetě.“

„Tak to měla vaše teta vkus, když ho prosadila u vašeho narození,“ mrkl na ni a už bral první brašnu s dopisy.

Bylo ho všude plno, smích, legrácky, a hlavně galantní chování k něžnému pohlaví.

Od prvního dne přinášel všechno s lehkostí – dopisy, balíčky, ale i sladká slovíčka. Vždycky se zastavil o vteřinu déle, než bylo nutné.

„Zase vy, Rézinko,“ říkával při setkání. „Bez vás by ta práce na poště byla hodně smutná.“

Od té doby se objevoval všude, kde ho člověk nečekal. U studny, když táhla vědro. Na cestě k lesu. U kapličky, kde si občas sedávala na kamenný schod. Tvrdil, že je to náhoda. Říkal to pokaždé stejně a pokaždé s úsměvem, který se nedal snadno odmítnout.

Byl jiný než zdejší kluci. Mluvil rychleji, dotýkal se bez rozpaků – lokte, zápěstí, někdy i vlasů, jako by tím nic nemyslel. A přitom tím myslel všechno.

Její nezkušenost ho bavila. Když zjistil, že je panna, zasmál se, ale ne zle. Chvíli mlčel, pak řekl něžně: „Tak to je vzácnost, to se dneska nevidí, s tím se musí něco udělat.“

Nevěděla, jestli je to pochvala.

Když ji poprvé políbil, třásly se jí ruce. Říkal, ať se nebojí, že všechno má svůj čas. Nebyla hloupá. Jen chtěla věřit. Protože bylo jednodušší věřit než přemýšlet.

Přišlo to brzy. Příliš brzy.

Nejdřív si myslela, že je jen unavená. Pak jí začalo být špatně po ránu. Sedávala na lavičce před domem a dívala se na cestu, kudy chodil. Přemýšlela, jak mu to řekne. Představovala si jeho překvapení, pak smích, pak objetí.

Řekla mu to večer. Objala ho zezadu, tvář přitisknutou k látce jeho kabátu.

„Karle…“

Lekl se. Neviděla jeho obličej, neviděla děs v jeho tváři. Pod jejími dlaněmi ztuhla i jeho záda. Zůstal ještě chvíli, ale jako by ho něco pálilo, zatímco ona švitořila o jejich budoucnosti.

Mluvila o tom, že to nějak zvládnou. Že rodiče pomůžou. Že domek se dá postavit i z mála. Slova se jí sypala z úst, lehká a nadšená.

Mlčel.

Seděl bez hnutí. Jen prsty bubnovaly o koleno.

Nepodíval se na ni.

„Rézi,“ přerušil ji nakonec. „Teď ne.“

Otočil se. V jeho očích bylo něco, co neuměla pojmenovat. Únava? Strach? Zlost?

„Promluvíme si jindy. Strašně mě bolí hlava.“

„Ale…“

„Jindy,“ zopakoval a už si bral klobouk.

Odešel bez rozloučení, zapomněl i na peníze, které mu občas strkala do kapsy se slovy: „Aspoň na teplou večeři.“

Druhý den marně sháněl poštmistr svého pomocníka, nezbývalo mu než roznést zásilky sám. Také Rézi nešťastně vyhlížela svého „poštovského panáčka“, jak ho láskyplně oslovovala. Říkalo se, že odjel za prací do města. Říkalo se, že onemocněl. Říkalo se toho víc.

Rézi přestala chodit ke studni ve stejnou hodinu. Přestala sedávat u kapličky. V noci ležela na zádech a dívala se do tmy. Přikládala si ruku na břicho. Představovala si tvář, kterou nikdy neviděla.

O dítěti přemýšlela dlouho. Noci byly nejhorší. Nechat žít… nebo nežít? ptala se sama sebe do tmy. Nakonec šla. Přišla o ně u pokoutní báby, čest rodiny byla pro ně tehdy silnější než mateřství. Když se vrátila, nebyla už stejná. Něco se v ní zavřelo. Zahořkla, s rodiči se už nesmířila.

Odstěhovala se do Mušova. Do domu, kde se nikdy necítila dobře. Každým dnem v ní narůstala zloba vůči všem. Tichá, vytrvalá. Jako plevel, který už nikdo nevytrhne. Nejvíc ji dráždily děti: jejich smích, křik. Nevadil jí, že byl hlasitý. Spíš, že jí připomínal něco, co kdysi na okamžik existovalo. Vadilo jí štěstí druhých, hlavně to, které si podle ní nezasloužili.

Roky nepočítala. Teprve u lékaře, kam přišla kvůli vleklému kašli, si uvědomila, že už nemá daleko k šedesátce. Překvapilo ji to. Ne snad, že by na tom záleželo.

Postupně jí přestali říkat Rézi.

Byla prostě Čubíková.

A ona to nechala být.

Ve čtvrtek se u Nevřelů zastavil Hans. V kuchyni byla jen matka.

„Jdu za Mirkem, slíbil nám ještě na vinici pomoc.“

„Hned přijde, šel na zahradu posbírat hrušky. Máme jich letos hodně, nechceš nějaké?“ prohlížela si ho se zájmem.

„Děkuji, u nás je to stejné. Maminka je posílala i příbuzným do Hradiště.“

„Tys už u nás dlouho nebyl,“ usmívala se, „to bude tak pět roků. Tehdy jsem ti říkala Honzíku.“

„Vyrostl jsem a časy se mění,“ opětoval Hans úsměv.

Na chvíli zavládlo ticho. Nevěděla, jak má chápat jeho slova. „Myslím, že tyhle změny nejsou dobré pro nikoho,“ řekla tvrdě, bez úsměvu, a sledovala jeho reakci.

„Snad,“ přitakal tiše. Trochu znervózněl, netušil, kam se rozhovor vydá, a do konfliktu s ní se nechtěl pouštět. Byl rád, když se Mirek objevil ve dveřích s bohatou nadílkou.

„Tolik hrušek, to zas napeču povidel,“ povzdechla si.

„Víš, proč jsem přišel?“ řekl Hans s úlevou. Co by tady řešil česko-německou otázku s paní Nevřelovou? Kdysi, jako malý kluk, sem chodíval často. Mirek zase k nim. Pak ale přišla škola a nařízení z Berlína. Postavila se mezi ně zeď.

Byl zvědavý, jak se s tím vším po válce vypořádají. Oni byli domorodci, jejich rod žil v Mušově po generace. Za ty ostatní Němce, co přišli až po odchodu Čechů do vnitrozemí, nemohl. Ani oni ne. Čechy z pohraničí vyhnal někdo shora, a špinavá politika ho nikdy nezajímala, zavíral před ní oči. Stačil mu dril v Hitlerjugend. Byl rád, že už tam nemusí.

„Určitě přijdu. Letos se vám úroda povedla, i u nás to vypadá dobře,“ slíbil Mirek.

Stáli chvíli proti sobě. Hans nevěděl, co říct, a nikdo mu nepomáhal. Nakonec zasáhla matka.

„Hansi, posaď se,“ ještě chtěla dodat tu frázi s vynesením spaní, ale Hans zareagoval:

„Ne, děkuji, spěchám. S otcem máme něco rozdělaného. Mirku, jako minule, kolem osmé? Počasí by mělo vydržet.“

Nechal se vyprovodit na zápraží. Rozhlédl se po dvoře, na chvíli se zastavil.

„Tady jsme si hrávali na schovávanou. Nic se tu nezměnilo.“ Na okamžik mu v očích zhasl smích a zůstalo jen prázdno. Příroda vypadala klidně jako vždy, ale jeho svět se drolil.

„Jo, jenom my,“ dodal Mirek. Na pátravý Hansův pohled zareagoval: „Vyrostli jsme.“

„Vyrostli a zmoudřeli,“ zasmál se Hans a teď už opravdu přidal do kroku.

„Jak kdo,“ utrousil Mirek, ale to už Hans neslyšel. Jenže vy si myslíte, že moudří jste jen vy, dodal si v duchu. Najednou ho přešla chuť zase ráno nastoupit na jejich vinici.

Sychravý listopad vyhnal poslední známky dobrého počasí. Už neviděl její opálené ruce, které se míhaly při sběru hroznů, teď zmizely v rukávech lehkého kabátu. Poslední zářijové dny si připadal jako při dětské hře, kdy se předháněli, kdo doběhne první do cíle. Tentokrát ji nenechal utéct. Vyrovnal se jí, několikrát ji i předběhl, ale solidárně na ni počkal.

„Nebyl jsi tam, neviděla jsem tě,“ pronesla první větu, když je zase postavili na dlouhé řádky.

„Tys tam byla, a nebyla, tak šikovně se posadit za sloup a potom odcházet, až už nebyla před kostelem ani noha. To bylo naschvál?“

Stála před ním jako vrozená nevinnost, jen potutelný úsměv ji prozradil. „Sedávám tam vždycky a potom jsme šli vyřizovat mši za mrtvé, za naši großmutti a…“

„A na ten nápad přišel kdo? Někdo měl výročí úmrtí?“

„Ne, tak mě to napadlo, už dlouho jsme nenechali sloužit za prarodiče a Hans nebyl proti.“

„Tak tebe to napadlo. Jaký význam má slovo tak?“

„Tak, z ničeho nic,“ smála se, až na ni z vedlejšího řádku zvědavě zavolal Hans, co je tak vtipného.

„Nic, nestarej se,“ odbyla ho.

Jen co Mirek chvíli váhal, aby jí odpověděl na její polopravdy, už musel dohánět ztracenou pozici. Kmitala před ním jako lasička, byla zvyklá rychle pracovat, aby si vyšetřila čas pro sebe.

„Hrajme férově, já teď odnesu plné bedýnky, přinesu prázdné, a i když ti ještě jedna zbyla, budeš chvíli odpočívat, než se vrátím.“

„Nerada zahálím,“ odmlouvala. Smála se mu do očí. Může mu říkat, co chce. Je to takový vyplašený snaživý Tscheche.

„Viděl jsem, jak se ti třesou ruce, když jsi byla s otcem, máš z něho strach?“

„Vati je přísný, ale spravedlivý.“

„To je možné, já ho neznám, ale myslím, že hodně spěcháme, podívej, ostatní jsou kus za námi.“

„Aspoň brzy skončíme,“ pokrčila rameny.

„Nechci brzy skončit, s tebou se mi dobře pracuje.“

„Mně se zdá, že závodíme, kdo je rychlejší.“

„Kašlu ti na tempo, počkej, až se vrátím s bedýnkami, vysvětlím ti to.“ Postavil je na sebe a odnášel ke kraji vinice.

Celou cestu zoufale přemýšlel, jak ji pozvat na schůzku. U nich to asi nebude tak jednoduché. I teď se mu zdálo, že jsou sledováni zleva i zprava.

Seděla, čekala na něho, neslíbila mu to, ale poslechla.

„Musím ti honem něco říct. Hans přidal na tempu a za chvíli ho máme za zády.“

„Co je tak tajného?“ nesmála se, předvídala, co řekne, a už věděla, že bude muset odmítnout.

„Nepřišla bys…“

„Do kostela,“ skočila mu do řeči, „jinam nemůžu.“ Najednou jí bylo líto, že musela říct ne. Kousek od nich stál Hans a podezíravě si je prohlížel.

Jinam nemůže. Mirek poprvé pocítil hranice jejich německé rodiny.

Září pomalu končilo. Před Dušičkami mu slíbila první schůzku. Na hřbitově. „Náhodou se potkáme.“

Těšil se jako malé dítě na slíbený bonbon. Skláněla se u hrobu prarodičů. Zapalovala svíčky, vítr jí sfoukával plamínek. Oběma rukama udělal kolem ochranu, dotkl se jí prsty. Předstírala, že to nezaregistrovala. Měla sklopené oči, světlo k ní stoupalo odspodu, odhalovalo jemné rysy tváře. Cítila, jak ji hltá očima, zadržoval nutkání se jich dotknout, pohladit. Nevěděl, co má říct. Srdce mu bilo tak rychle, že to téměř bylo slyšet. Emma, která vždy měla tolik slov, teď mlčela, jako by před ním stál někdo jiný.

Rozpačitě postávali u obrubníku, vyhýbali se pohledům, každý se svými myšlenkami, bez odvahy udělat první krok. Připadalo mu to, jako by se ztratili na cestičce, kterou už nikdy nenašli. Kolem hořelo plno světýlek. Téměř všude bylo rozsvíceno, jen opuštěné hroby s vytesanými jmény posledních potomků se krčily ve tmě a melancholicky přijímaly svit ze sousedních lampiček.

„Je mi líto těch, kteří už nikoho nemají. Vždycky zapaluji Winterům, znala jsem je. Umřeli brzy po sobě, bez dětí, láska až za hrob.“ Emma vyndala z kabelky novou svíčku, dřepla si a čekala, že jí pomůže. Plamínek se rozkmital, ale odolával.

„Je možné, že za chvíli zhasne, ale stačí chvilka, aby hořel za dušičky,“ řekla spokojeně.

„My na hřbitově nikoho nemáme, mě by nenapadlo někomu rozsvítit, ty jsi taková dobrodějka,“ lichotil jí. Vztáhl k ní ruku. Vyvlékla se mu.

„Jsou tady lidi,“ řekla plaše.

„Je tady tma,“ odporoval jí.

„No právě, tma. V ní je člověk nejvíc podezřelý.“

„Jak podezřelý. Ty vidíš někoho, koho by v dušičkový čas zajímalo něco víc než hroby? A Čubíkovou jsem už potkal, když jsem přicházel.“

„Ta už prošmejdila všechno, i u mě se zastavila, ale jen jsme prohodily pár slov. Řekla, že máme pěkně upravený hrob a už nic. Šla hledat nějaké nepravosti.“ Emma zmlkla, blížila se k nim rodina se dvěma dětmi, pozdravili se zdvořile a dál pokračovali mlčky.

„Nikoho tady nezajímáme. Emmo…,“ držel ji za ruku. Nebránila se.

„Podívej, jak se na mě babička z fotografie dívá přísně.“

„Vadilo by jí, že jsem Čech?“

„Budeš překvapený, ale ne, vždycky s nimi dobře vycházela. Dnešní rozbroje by ji asi překvapily. Říkala, že na člověku je důležité, jen jestli je slušný. Žádné národnostní rozmíšky.“

„A tvoji rodiče?“

„Hm,“ Emma se zarazila, jako by nechtěla vysvětlit smýšlení rodičů, které už nebylo tak přátelské. „Otec má stejný názor jako babička, maminka je trochu ovlivněna Hansem. Když byl u Hitlerjugend, přijímal ze začátku nekriticky všechno, co se jim snažili natlouct do hlavy. Později jsem měla dojem, že nesouhlasil s řadou věcí. A potom ten úraz. Nikdy nám nevysvětlil, jak se to vlastně stalo. Nebrojí proti Čechům, neublížil by jim, ale má k nim jistou averzi. Překvapilo mě, že i k tobě. Znali jste se z dětství, ne?“

„Poznal jsem to, vycítil jsem u něho povýšenecké jednání. Drží si jistý odstup. Už to není ten Hans, se kterým jsme se předháněli, kdo vyleze na strom výš. A ty…?“

„Co já? Já nic.“

„Pojď, půjdeme se projít, ať nás babička nesleduje.“ Držel ji pevně za ruku. „Neodpověděla jsi mi.“

„Chceš slyšet, že mám Čechy ráda?“ dívala se na něho tázavě.