Knihy JAROSLAVA VELINSKÉHO

v nakladatelství Mystery Press

Ota Fink

Tmavá Studnice

Lidožrout

Strašidlo minulosti

Velice dlouhé schody

Volání odnikud

Cesta pro vraha

Dívka s copem

Přibližné řešení

Zahrádka smrti

Bouda

Případ výjimečné klibny

Augustin Veliký & spol.

Spravedlivá pistole

Mys Mrtvého muže

Hra na smrt

Mrtvý z Olivetské hory

Krvavá fontána

Malý zelený slon

(v souboru Případy Augustina Velikého & spol.)

Připravujeme

Mosazná postel

Všechny osoby románu jsou vymyšlené a za jejich jednání autor neodpovídá. Právě tak i místa, kde se děj odehrává, a rekvizity v ději nepostradatelné jsou jen stylizovanými obrazy míst a věcí skutečných.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jaroslav Velinský – heirs, 1984 | 2004

Cover Illustration © Jaromír 99, 2026

Book Design © Veronika Kopečková, 2026

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2026

ISBN 978-80-7707-217-5 (epub)

ISBN 978-80-7707-218-2 (mobi)

Vlaďce, Kristině a Fredovi

1

Bylo to koncem března v jednom městě na severu, když jsem v montgomeráku s vložkou a s tatrankama na nohou došel parkovou cestou mezi dvěma drátěnejma plotama k pokladně zooparku a zahlídnul za okýnkem fialovej účes typ plamen. Majitelka tý nádhery koukala někam do útrob zeleně natřenýho baráčku a moje úspory ji zřejmě momentálně vůbec nezajímaly.

Strčil jsem levý oko ke kulatý díře ve skle, a dřív než dvou špulek trhacích vstupenek jsem si všimnul slečny, která se v pozadí pokladny opírala o futro dveří někam do neznáma a rozprávěla s kýmsi za nima.

Tý slečny jsem si všimnout musel, protože byla krásná i zezadu, oblečená do montérek a vytahanýho svetru; vlasy měla jako z černejch háďat, a jak rozkládala rukama, dávala vzpomenout na indickou tanečnici.

Vyměnil jsem oko za ucho a slyšel: „Jen se nejdřív pořádně podívejte, to není jenom tak, volat esenbé!“

To mluvil ten za dveřma.

„Už jsem se dívala.“

„Tak se podívejte ještě jednou, Jindřiško.“

Jindřišku taky beru, je to jméno princeznovský.

A najednou na mě přišlo kejchnutí. Pšík! To tak bejvá, když člověk ráno po noční vyleze ze sprchy, ulízá si mokrý vlasy a vypadne do mrazu; honem jsem lovil kapesník a nafialovělá pokladní za okýnkem pravila, že Pozdrav pánbu. Byla růžovoučce napudrovaná a obočí měla namalovaný docela jinde, než bejvávalo.

Dejžto! Červený srdíčko pusinky se sladce otázalo Jeden? a já bych byl skoro řek dva, jen abych jí udělal radost, i když jí takhle zblízka mohlo bejt hezkejch pár přes čtyřicet.

„Dobrý den… hledám pana Nováka. Má tady dělat.“

„To máte skoro dvě hodiny čas… přijde až ve čtyři. Dnes má totiž noční službu za pana Kračmara, víte?“

„Tak mi dejte lístek, prohlídnu si zatím zvířátka.“

Radši si budu prohlížet zoopark než se vracet k Růženě a poslouchat řeči, že nemám nosit páskovskej kabát. Stačilo mi to v autobusu. Ačkoli to vlastně není montgomerák, nýbrž duklaplášť, a vložka je dokonce pravej falešnej beran.

Jenže Růžena si myslí, že má na občasný řeči právo, i když jsme za těch pár měsíců, co spolu chodíme, pořád spíš bráchové než co jinýho. Kde mám ty peníze? Ne a ne si zvyknout na pořádnou portmonku, stará se mi rozsypala, a tak to mám všechno po kapsách…

V hloubi pokladny povídá Jindřiška: „Nebral si tady někdo klíč od naší šatny, paní Šustrová?“

„Kdopak by si ho bral,“ na to pokladní. „A jakpak že vypadal ten náramek, Jindřiško?“ Z okýnka: „A osm je deset, děkuju.“

Shrábnul jsem drobný a pár mi jich upadlo.

„Takovej tenkej hádek s očičkama ze zelenejch kamínků,“ slyšel jsem, když jsem sbíral pod okýnkem desetníky. Něco po mamince? Kdepak! Z lásky. K narozeninám… No tak, nemůžu tu poslední korunu hledat tak dlouho. „To je mi líto, Jindřiško… ale klíč si tu nikdo nebral. Od rána jsem se odtud nehnula.“

„To teda obdivuju váš měchejř,“ ozval se vzdálenej Jindřiščin hlas a neviditelný dveře bouchly.

Sebral jsem tu korunu a šel.

2

Pokladna byla na konci zelenýho baráčku, kterej se táhnul hned od brány. Klandřík návštěvníky neomylně seřadil do fronty, ale dneska se tu o lístky nikdo nerval. Nebylo moc nad nulou a nahoře na stráních ležel sníh. Když jsem vešel do areálu, vynořila se za barákem Jindřiška, kterou jsem si teď moh prohlídnout i zepředu; byla snědá a měla temný oči s namodralým bělmem. Jak na mě koukla, hned se mi zdálo, že mám blbou chůzi.

„Promiňte,“ řekla, „vy jste kamarád Vildy?“

Hlas měla trochu chraptivej a jakoby plnej otazníků, s troškou čehosi mírně neslušnýho v pozadí.

„Byli jsme spolu na vojně,“ řekl jsem. „Kdo je to pan Kračmar, co za něj Vilda slouží?“

„Noční hlídač, ne? Taky musí mít někdy volno… Bere si ho v sobotu a Vilda za něj vždycky zaskočí… do setmění v pokladně a potom, jak je potřeba. Vy jste tady ještě nebyl?“

„Kdepak. Jsem z Prahy.“

„Jo? Aha…“ Přejela si kloubem ohnutýho ukazováčku po dolním rtu a v pootevřený pusince se zablejsklo. „Takže jste přijel na návštěvu? Budete u Vildy spát?“

„Ne… jsme tu na zájezdu. Jenom jsem si odskočil.“

„Na zájezdu? Vy jste taky nějakej umělec?“

No jéje! S Vildou jsem zpíval ve vojenským souboru, dělám pomocnou sílu u závodní kapely a ve volným čase se pokouším uživit u soustruhu… „Takňák,“ řekl jsem. „Jo – a jmenuju se Fink. Ota.“

„Já jsem Jílková… ale můžete mi říkat Jindro, jo?“

Podala mi ruku; když mě pustila, měl jsem neodbytnej pocit, že mě viděli nahýho na náměstí. „Můžeme si tykat, ne?“ zeptala se.

Nic jsem proti tomu neměl.

A jak jsme si tak připíjeli na tykání, vplet se mezi nás prcek se zábradlím, který někde ulomil a táh přes rameno kamsi. „Tak dneska v pět,“ hamtnul nám do idylky a břinknul klandrem o zem. „V Gastrouši maj novej bend z metropole… válej samej ejefenmjůnyk!“

„Nemám čas,“ na to Jindřiška.

„Si ho uděláš,“ machroval prcek.

„Marný naděje, Franto.“

„Jo ták,“ natáhnul s hlavou v záklonu. „Mistr je novej objev?!“

„Odlep se, plakáte,“ řekl jsem.

„Dobrý,“ na to prcek. „Dóóóbrý.“

Sebral klandr a pochodoval pryč. Pohvizdoval si do kroku, že Monalíza byla žena tuze krásná. Gumovky měl o dobrejch pár čísel větší; jak šel, dělaly mu bzum, bzum, bzum.

Pustil jsem ho ze zřetele, jelikož jako nejzvláštnější exemplář se mi tady jevila moje nová kamarádka.

„Máte tady zajímavý zrůdy,“ řekl jsem.

„Ale taky plno překrásnejch zvířat,“ na to Jindřiška. „Nezdá se ti?“

Chvíli jsme na sebe koukali, ona na mě, jestli jsem pochopil, a já na ni, jestli to fakt myslí takhle. Jestli mi teda jako čte myšlenky. A jaký to bude mít následky, pokud je masožravá.

„Pojď, ukážu ti šelmy,“ řekla a popadla mě za rukáv.

Došlo mi, že u nich dělá.

3

Ušli jsme pár kroků a potkali paní, která nesla jako kabelku za nohu chcíplou želvu, a co že prej bylo u řidicího. „Byla jsem mu hlásit, že mi ukradli zlatej náramek.“ Děte – a kdo?! „Cojávim,“ rozhodila rukama Jindřiška. „V deset jsem si ho dala normálně do skříňky v šatně, před chvílí jsem si šla pro peníze na svačinu a byl pryč.“

„Ale s tím jste mohla počítat, takovou drahou věc nechat jenom tak ve skříňce –“

„Vím já, že se tu krade?“

„Tím chcete říct –“

„To se ví,“ odsekla Jindřiška.

Paní odbočila kamsi za nízkej barák, kde nejspíš měly želvy hřbitov. Chtěl jsem se zrovna poptat po detailech, když někdo zařval: Jindróóó! Kouknul jsem a v prosklenejch lítačkách dalšího baráku, obestavěnýho klecema s kočkovitejma šelmama, stál vazoun v tričku, měl tetovaný ruce, jednu nohu v ohromným bagančeti na kolečku s hromadou kostí a balil si tlustý cigáro.

„Pardon,“ řekla Jindřiška. „To je můj svatej patron, víš? Ale dělá jenom do dvou, tak potom, jo?“

Šel jsem si teda prohlížet šelmy sám. Zastavil jsem se hned na rohu u klece s obrovským mžouravým tygrem, vysunul jsem třímetrový ucho a slyšel: „Volal řiditel… když prej mám nad tebou patronát – jestli bys nemohla nechat ty mrchy na pokoji aspoň před lidma. Myslej si prej, že je můžou drbat za ušima taky, a moh by se stát malér.“

„Že mi to neřek sám,“ na to Jindřiška. „Jdu od něj.“

„Od čeho tu máme telefon,“ odplivnul si patron. „To je dneska den… Cézar před chvílí pochcal ňáký jézeďáky. Stěžovali si. Trajdaj po světě, protože zrovna nemaj do čeho píchnout, krucinálfagot.“

„To je teda fakt ale den,“ souhlasila Jindřiška. „Někdo mi ukrad ten náramek, Míro.“

„Cože?!“

„Jo. Ten náramek. Ze skříňky. Ty jsi tady nikoho neviděl, Míro?“

„Byl jsem nahoře u vlků,“ blekotal Míra. „Co to sem nosíš, sakra? Víš vůbec, jakou to mělo cenu?“

Jindřiška kopla do lítaček a zmizela v pavilónu.

Patron Míra praštil cigárem, rozmazal ho bagančetem po zemi a šel za ní.

Nad osamělým kolečkem s kostma se na lítačkách zahoupala cedule:

UZAVŘENO

4

Loudal jsem se kolem šelem, u lva stál frája v roláku a broušenejch brejlích a hrabal se skrz mříž ve hřívě králi zvířat, kterej vypadal, že mu to lahodí. Chvilku jsem na to koukal, což zase lahodilo frájovi. Narovnal se a zatáhnul břicho. „Pane,“ řekl jsem mu, „víte, co by vám ten lev moh udělat?“

„Líp než vy,“ prohlásil. „Co si myslíte? Že se s ním mazlím? Prohmatávám mu krk.“

„Jo ták – vy tady děláte?!“

„A co jste myslel?“

„Že tu neděláte,“ řekl jsem.

Chtěl jsem se zrovna pustit cestičkou do svahu podle cedule SMĚR OBCHŮZKY – K ŠELMÁM PSOVITÝM, když se za rohem šelmárny vyřítila Jindřiška s tím kolečkem ohlodanejch kostí. Mávnul jsem na ni, že jí pomůžu, neboť od toho tady jsem. „To jsi džentlas,“ řekla a bouchla kolečkem. „Támhletudy.“

Popad jsem držadla a rozjel se. „Kdo to byl, ten brejlatej?“ zeptal jsem se, když jsme vjeli do vrat s nápisem, že se tam přísně nesmí. „Měl černej svetr a ošahával lva.“

„To byl Bóra. Teda – doktor Šimšík.“

Z kolečka vyskočila kost; odkopla ji stranou a řekla: „Ten si může lajsnout všecko… byl tři roky v Kényji a zná šelmy jak svý boty. Žerou mu z ruky.“

„Tobě ne?“ zeptal jsem se.

Zasmála se a otevřela dveře boudy na konci ohrady.

Tak jsem vjel dovnitř a na zadní stěně jsem si přečet olejovej nápis:

ŠEL JSEM S JINDROU Z KOSŤÁRNY,

CHTĚLA NA MNĚ SPROSŤÁRNY

„Taky jsem jednou měl popotahování kvůli psaní po zdech,“ řekl jsem. „Mnohem slušnějšímu.“

„Na to zvejšky kašlu,“ řekla Jindra. „Impotenti.“

Zvrhnul jsem náklad na hromadu a obrátil se, abych kolečko vytáhnul, takže jsem si moh přečíst další nápis vedle dveří:

NEMÁM ANI VINDRU, ZATO

A pak byl kus prkna hladce ošmirglovanej.

„Kdo sem kromě tebe chodí?“ zeptal jsem se, když jsme drncali ze zakázaný ohrady.

„Hlavně Míra Háša – teda můj patron,“ řekla. „Ale ten to určitě nepsal, akorát ošmirgloval to sprostý. Spíš to vypadá na nějakýho pošahanýho dědka.“

„Takovej dědek tu je?“

„Nejmíň tři,“ odpověděla. „A do kosťárny se dostane každej. Ta cedule je tam kvůli návštěvníkům.“

Když jsme dojeli k lítačkám pavilónu šelem, vynořil se z nich Míra Háša v zimníku rybí kost. Nahoře mu z něj čouhala ručně malovaná kravata, jakou mi táta nedávno hodil do kamen, na hlavě měl topra, na prstě se mu blejskalo čtvrt kila zlata s dlažební kostkou a perforovaný maďarky měly vepředu boule, jaký se v Praze nosily za krále Holce. Skoro jsem mu je přejel.

„To má bejt kdo?“ zeptal se Jindřišky.

„Ále – to je jeden kamarád Vildy Nováka, víš? Ota.“

„Jó?“ řekl a kouk na mě, jako že si mě dá mezi dva chleby. „To pro mě není žádný doporučení, že je to kamarád Vildy Nováka.“

„Ale můj kamarád je to taky, Míro,“ řekla Jindřiška.

Háša si odpliv, odšoupnul botou kolečko, až bouchlo o křídlo lítaček, a šel.

Pár kroků od nás se otočil a povídá Jindřišce, že si zahrává, že se nemůže divit, že se ztrácej věci, když pouští do zakázanejch objektů cizí lidi, a že teda vůbec v poslední době –

„No jó,“ přerušila ho, sehnula se pro kolečko a vystrčila na něj pozadí. Vypadal, že to na něj platí, zmlknul a odkejval se.

Podržel jsem Jindřišce lítačky, a jelikož Háša zmizel v baráku s pokladnou, vlez jsem do lítaček za ní.

„Máš hejla na nose,“ řekla. „A taky si musíš umejt ruce. Na kostech bejvaj všelijaký svinstva.“

„Svinstva nemám rád,“ já na to. „Ať jsou, kde chtěj.“

5

V pavilónu byly dvě řady klecí a mezi tím tři metry místa na šířku, ze kterýho kus ubíraly dva čerstvě natřený klandry. Klece byly na betonovým soklu vysokým jako stůl a visely na nich cedule; menší, aby lidi rozeznali lva od tygra a levharta od pumy, a větší, aby nelezli za zábradlí a zvěř nekrmili a neošahávali.

Zeptal jsem se, jestli by se našel blázen, kterej by ke klecím lez, a Jindřiška řekla, že jsou ty kočky vlastně hodný a blbý.

„Vy jste u nich jenom dva?“ zeptal jsem se.

„Tři. Jenže Pátková marodí. Dneska tady byl od šesti Háša, já od desíti do pěti… Vlastně bych tu sama neměla bejt, ale to víš, potíže s lidma jsou všude. Tohle město je hrozná díra.“

„A proč máš patrona?“

„Místo kvalifikace. Přišla jsem z výroby… z textilky, víš? Vlnotex, ale to ti asi nic neříká.“

„Jakpak ne… je to náš družební závod. Přijeli jsme sem besedovat o zlepšovatelským hnutí a taky hrát ke slavnostnímu otevření novýho závodního klubu.“

„Jo, tam to žerou. Dělaj na šesti mašinách, jenže za stejný peníze jako dřív na jedný. Zaplaťpánbu, že jsem odtamtud vypadla.“

„Ten tvůj patron mě tu moc rád neviděl, co?“

„Můžu za to, co si hned každej chlap myslí?“ řekla. „Všim sis toho trpaslíka s klandrem? Víš, kolikrát jsem ho poslala někam? Stejně na mě bude v pět čekat. A potom za mnou poleze div ne do sprchy a bude mě lákat na muziku v Gastronomu nebo do Pékáó tancovat nebo do kina…“

„Tak proč s ním někdy nejdeš, třeba by dal pokoj?“

„Právě že jsem to jednou udělala.“

„No – a?“

„Od tý doby nesnáším dechovku.“

Obrátila se ke kleci, odkud na ni láskyplně koukal vyčouhlej a hubenej gepard, a pohladila ho tak, že jsem to cejtil i já.

V pozadí klecí prosvítalo sluníčko škvírama v padacích dveřích, byly na ocelovejch lanech, každý to lano vedlo přes dvě kladky na stropě a jejich konce zajištěný visacíma zámečkama visely nad zábradlím na tlustý příčný rouře konstrukce pavilónu.

„Za to se zatáhne,“ vysvětlovala Jindřiška. „Jsou naučený, že je vevnitř krmení, a hned sem vlítnou. I když tu třeba nic nemaj. Pak to pustíš… jenom musíš dávat pozor, abys je tím šůbrem neuskříp. Má pěknejch pár kilo.“

„Šůbrem?“

„Jo. To jsou ty padací dveře.“

Dvě řady klecí končily metr před zadní stěnou pavilónu; vlevo i vpravo tak vznikly výklenky, teď schovaný za nízkejma prkennejma dvířkama.

Kouknul jsem přes jedny a viděl kýble a ocelový štangle, asi tak desítky, pytle s něčím, lopaty a hrábě bez zubů. Zatímco jsem tam koukal, šoupla Jindřiška kolečko do dvířek naproti a vytáhla z kapsy klíč, kterým odemkla dveře uprostřed zadní stěny, přesně naproti lítačkám.

Bylo na nich napsáno:

VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN

Otevřela je; jak si stoupla mezi ně a dala mi přednost, udělala je tak ouzký, že jsem sotva prolez.

6

Ke mně mají lidi prostě nekonečnou důvěru. Sotva vejdu, už se hemžej sloužící s drinkama, paní domu mi nabídne vonnou koupel a vlastní ručník, šoupne mě do fotelu, přidá okouzlující úsměv a už dřepím a poslouchám stesky, třesky a plesky, ačkoli jsem jen obyčejnej soustružník a zlepšovací referent závodní skupiny ČSM, kterej není Fanfánovi Tulipánovi zdaleka tak podobnej, aby to poznal průměrnej návštěvník kinďobinďo. Zato jsem zvědavější.

„Jak to bylo s tím náramkem, Jindro?“

Kromě fotelu, ze kterýho místama dírama ve vikslajvantu leze koudel, jsou tady tři plechový skříňky, rozviklanej stoleček, polička s dráťákem a telefonem, dveře do sprchy a okno natřený bílou barvou.

„Řekni, napadlo by tě, že se tu krade?“ odpověděla otázkou. „Když je tu jen pár zaměstnanců a všichni se poměrně dobře znaj?“

„A co nějakej návštěvník?“

Piju kafe, kterým si kazím žaludek, a už se zase zabejvám věcma, kterejma si kazím pracně nabytej kladnej poměr k lidstvu.

„Tady se zamyká, když jdem pryč,“ řekla Jindřiška. „Klíč máme každej svůj a jeden rezervní visí na vrátnici. Teda v pokladně, samozřejmě. Vrátnice tu není, pletu si to s fabrikou.“

Rozep jsem si pod monťákem sako, v šatně bylo jako v africký poušti. „Teplíčko, že jo?“ řekla. „Mně taky.“ Zafofrovala dolejškem svetru, pod kterým byla holá jak leydenská láhev. „Nesundáš si ten kabát, Oto? Abys potom venku nenastyd.“

„Jak se stávaj tkadleny krotitelkama?“ zeptal jsem se a hodil monťák přes opěradlo křesla.

„Já na inzerát,“ řekla a pootevřela okno. „Přijímal mě Šimšík, má na starosti péči o členy – teda v eróhá – a dojalo ho, že jsem poloviční sirotek. Táta nabalil mámu v Itálii, zastupoval tam před válkou jednu firmu… jmenovala se Quattrini. Teda máma, chápeš? Jenomže pak umřela na nějakej zánět, přes válku mě táta tahal po celý Evropě a nakonec jsme se vrátili sem.“

„Ten náramek byl od něj?“

„Co tě vede! Ten už dávno neví, že má dceru.“

„Tak z lásky, jo?“

„Jenže ne z mojí lásky. Stejně je v trapu.“

„Fakt jsi ho hledala pořádně? Není někde zapadlej?“

„Ty jsi teda šílas. Záhadný nápisy, ukradený šperky a krásný dívky zahraničního původu, že jo? Tak se po něm koukni sám. Když ho najdeš, bohatě se ti odměním. Všecky věci mám ve skříňce… Je to ta se srdíčkem.“

Srdíčko bylo namalovaný rtěnkou na dvířkách. „Ty máš nějakej fond odměn?“ zeptal jsem se, když jsem je otevíral.

„Že bys byl tak nevšímavej?“ Protáhla se a zívla. „Třeba mi v pět můžeš přijít umejt do sprchy záda, jestli ti nevadí, že děsně cákám.“

Zasmál jsem se tomu velice neupřímně a věnoval se almárce. Tašku, která stála na dně, jsem vyndal a postavil vedle. Byly tam jedny starý přezůvky zvaný šedej mor a černý semišový lodičky, visely tam punčochy a svetřík, blůzička a zimní flaušák s obrovským falešným knoflíkem z plexiskla…

Obrátil jsem každou botu zvlášť, z jedný přezůvky přitom vypadla koruna. Když jsem se narovnal, zavonělo mi něco pod nos, nahoře na poličce stála špatně zavřená pikslička s kafem, vzal jsem ji do ruky – náramek by se do ní nevešel, zašrouboval jsem ji pořádně a vrátil do skříňky, byl tam ještě poloplnej kartón kostkovýho cukru… a nic.

Jindřiška odnesla kabelu, kterou jsem vytáh ze skříňky, a obrátila ji nad stolečkem dnem vzhůru. Vysypaly se klíče, kapesník, peněženka, duhově zbarvená taštička, igelitovej pytlík s něčím růžovým…

„Přece ti nepolezu do soukromí,“ řekl jsem.

„Každej detektiv to dělá,“ odpověděla.

V duhový taštičce bylo zrcátko, hřebínek, manikýra, mejdlo šeřík v papírovým obalu, flaštičky s lakama a odlakovačema – aspoň podle toho, co jsem si na nich přečet – něco, co vypadalo jako vodovky a bylo to nejspíš na oči, a v kapsičce po straně pár sponek do vlasů.

Zato náramek pořád veškerej žádnej.

Tak jsem vzal peněženku, rozepnul cvakátko – byla to taková bachratá a velká portmonka, možná že by se do ní náramek vešel – našel jsem stovku a vedle něco jako pohlednici – „Dej to sem, to ti neukážu! Zapomněla jsem na to –“ a vyškubla mi peněženku z ruky, jenže mně už v hlavě cvakla samospoušť a měl jsem tam Jindřišku oblíknutou jenom do založenejch rukou, v jedný držela lízátko a přes kulatý ramínko jí vykukoval tygr s uslintanou mordou a vypadal, že loudí.

„Ne abys to někomu řek!“

„To ses nebála?“

„Koho? Nanejvejš fotografa,“ řekla a zacvakla peněženku.

„Fotografa?“ hodil jsem udici.

„Že by zase jeden žárlivej?“ jukla na mě.

Nezabrala. Jenže já už stejně věděl, kdo tu fotku mačkal. A nic mi do toho nebylo. Jedině že bych ho varoval sám před sebou.

Najednou někdo vrazil bez zaklepání do dveří. „Aha, to je ten pán, co má péči o bezpečnost,“ řekl a byl to doktor Šimšík, péče o členy, kterýmu Jindřiška říká Bóra, když se podřekne. „Návštěvy zaměstnanců na pracovišti jsou z hlediska bezpečnosti nepřípustné, jak o tom hovoří tabulky na dveřích,“ pokračoval. „Nechci vypadat jako nelida, ale počkejte si na soudružku v pět hodin, kdy jí končí pracovní doba. Těšilo mě, na shledanou.“

Moje já k němu pojalo nechuť. Šel jsem a ještě ve dveřích jsem zaslechl: „Kračmar jde příští měsíc do důchodu, tak se skládáme na dárek… Už jste mi jednou utekla…“

Oblíknul jsem si kabát a dal se směrem obchůzky k šelmám psovitým.

7

Cestička vedla nepřehledným zarostlým svahem, kde za drátěnejma plotama pobíhali, čenichali, hrabali a loudili dingové, šakalové, vlci, lišky a podobná havěť. O kousek vejš se terén vyrovnal, bylo tam víc sluníčka než dole a poklusávali tam jeleni, mrňaví koníci, sloni, velbloudi, pakoně a zebry, něco venku, něco v pavilónech. Na konci parku byl plot, vysokej nejmíň tři metry, a v něm chytrý dveře, který pouštěj ven, ale ne dovnitř. Jen si běž pěkně koupit novej lístek, obejdo!

Stálo tam taky pár baráků s nápisama:

VSTUP ZAKÁZÁN

Z jednoho se vynořil prcek Franta, tentokrát bez klandru přes rameno. „Hej,“ houknul, když mě poznal.

„Těbuch,“ já na to. „Kde máš to zábradlí?“

„Jaký zábradlí?“ zeptal se. „Co jsi zač, ty frájo?“

Vzpomněl jsem si na jinýho podobnýho pižďucha z garáží hotelu Riviéra, kterej si taky řečma přidával, co mu na vejšce chybělo.

„Ota Fink jméno mé,“ řekl jsem.

„Že mě těší. Co máš s Jindrou?“

„Na takový blbý otázky se u nás odpovídá, že tři děti.“

„Kde je to – u vás?“

„V Ňujorku. Ale tady to máte taky pěkný.“

Vytáhnul z kapsy lípy a jednu si strčil pod nos. Nezapálil ji a koukal na mě jako detektiv Karlík, co míval v pražskejch tramvajích plakáty s fajfkou a božím okem. „Machr až na půdu, co?“ zavrčel. „Nejspíš agent od Hágnbeků, že jo?“

„To se ví. Přivez jsem vám mládě King Konga s půlmetrovým dudlíkem.“

„Ten může taky dostat pár přes šišku,“ na to Franta.

Chvíli jsme se na sebe dívali v němým zadumání. Když už to trvalo moc dlouho, udělal ke mně krok, aby mi upřel do očí svůj ocelový pohled. Upřel mi ho na horní knoflík montgomeráku a zase couvnul. „Kdybys mě příště upozornil,“ řekl jsem, „udělám dřep.“

„Hele,“ zasyčel přes to nezapálený cigáro, „Jindra je moje holka, jasný? Už hezky dlouho. A žádnej pásek se mi do ní montovat nebude, i kdyby byl fakt z Ňujorku. Chápeš to teda, vole? Rozbřesklo se ti, vole?“

„Ale jo, vole,“ řekl jsem. „Břesk.“

„Ty jsi asi ňákej blbej,“ na to Franta.

Pokrčil jsem ramenama a šel. Díval se za mnou a to svý cígo si zapálil, teprv když jsem se ohlíd u ohrady s černejma fousatejma krávama.

Normální šůs.

8

Bylo něco kolem půl čtvrtý, když jsem sešel dolů k zadní stěně budovy s pokladnou, kde stál naproti lednímu medvědovi kiosek OBČERSTVENÍ.

Potkal jsem tam Jindřišku, nesla si na tácku párek a pár lidí kolem ji hladilo a škrtilo zároveň, podle pohlaví toho kterýho jedince.

„Co náramek?“ zeptal jsem se.

„Pořád nic,“ odpověděla. „Já jdu, on by mi vystyd.“

Tak jsem jenom ledabyle kejvnul, opřel se o prkýnko párkařský boudy a nasál vůni bublajícího omastku a uzeniny.

Párkař byl starej, scvrklej a chytrej. Poručil jsem si dvě nožičky a tuplovanou hořčici. Mám rád čiperný dědky, protože bych taky chtěl bejt čipernej, až budu dědek – pokud ovšem nezůstanu do smrti mladej.

„Zima, co?“ řekl. „Na konec března…“

„Hm…,“ udělal jsem s párkem v zubech. Prasknul a hodil mi mastnej plivanec na rukáv. To zas bude řečí! Páskovskej kabát a ještě k tomu umaštěnej… Zatr!

„To nic,“ na to párkař a podal mi okýnkem flaštičku čikuli a kus plátýnka. „Jenom hodně rozmazat,“ radil. „Aby se neudělala mapa.“

„Vy jste pohotovej člověk.“

„Zkušenost, pane. Takhle se mi tu poprská klobásou dvacet lidí denně. V létě třeba stovka. Dělám v párkách od devětatřicátýho, a ne jenom v tomhle krcálku. Když nás zabrali, zdrh jsem rovnou do Prahy a zařídil se na Václaváku… Stejně mě tam, parchanti, dohonili.“

„Tenkrát nebylo čikuli, nebo jo?“

„Byl benzín. Ale pro vérmacht jsem neměl… Po celým Václaváku se to hemžilo umaštěnejma esesákama. A nikdo jinej u mě pomalu nekupoval, však to bylo na lístky. Poslední rok války už byly jenom ty lístky, tak jsem převeksloval na fredoledo. Ale to už nebylo ono, i když si k tomu každou chvíli některej nácek přilepil pysk.“

„To máte fajn povolání,“ řekl jsem a vrátil čikuli.

„Ale jo. A co vy, černý řemeslo? Zámečník?“

„Soustružník. Jak jste to poznal?“

„To víte, když člověk tolik let kouká na samý ruce, tak holt pozná, co dělaj – nebo nedělaj. Znám takový ruce, co jim smrdí práce na sto honů, a přitom maj víc prachů za měsíc, než vy si vyděláte za rok. Jenomže já jsem spravedlivej. Prodám párek každýmu za ty samý peníze. Vy se znáte s Jindřiškou Jílkovou?“

„Jenom trochu.“

„Já myslel, že jste třeba přespolní nápadník.“

„To bych asi nebyl první, co?“

„Pánbuví, že ne. Kromě těch věčnejch rukou zahlídnu ledacos jinýho, a co nezahlídnu, to mi vykecá starej Kračmar. To je noční hlídač, víte? Už mu táhne penze… chodí si ke mně podrbat. A o čem se mají dva páprdové jako my bavit? Tak holt pomlouvaj svý bližní.“

Šmidlal jsem zbytkem párku v hořčici.

„Jsou tady všelijaký,“ vykládal děda. „Třeba Franta Babků, už pár tejdnů nosí sem tam kus žbrdlení, co nikam nepatří. Ona s ním dokonce jednou šla, věřil byste? Nejspíš ze soucitu… a jemu z toho straší ve věži. Jenže Jindřiška se chytla partie – a má recht. Babka je holá zadnice… Háša má novou škodovku a druhou nosí na prstě. A je to dobrej chlap. Takovýho ona potřebuje, jináč by z ní za chvíli byla rajda. Rajdy jsou vždycky nejspíš z hezkejch holek. Z ošklivejch zřídka.“

„Háša – to je ten od šelem?“

„Divný, co? Takovej trochu cirgusák. Ale je šetrnej, do hospod prej nechodí, za ženskejma taky ne… a něco mu hodila Sazka. Prej bral šedesát tisíc, povídalo se.“

„To je teda klika…“

„To bych řek. Ještě něco si dáte? Groček, pivínko? Budu zavírat. Dneska tady už žádnej kšeft neudělám a Kračmar nepřijde. Má volnej den… Támhle už jde pan Novák, co za něj slouží.“

Všimnul si mě, když od vchodu baráku s pokladnou kejvnul na párkaře. „Ale sakra,“ houknul, „toť svobodník Fink, nemýlím-li se?!“

Když jsem ho viděl minule, vypadal dost sešle.

Zato teď sebejistotou přímo svítil. Nebejt toho Háši, věděl bych proč.

9

Za dveřma do zelenýho baráku byla krátká chodba a v ní troje dveře zasklený mačkanejma neprůhlednejma tabulema. Na těch vlevo byla cedulka ŘEDITEL, vpravo ÚČTÁRNA. Do třetích dveří mě Vilda strčil, paní pokladní s fialovejma vláskama si zrovna oblíkala kožich, kterej vypadal na hrozně drahý zvíře – „Rukulíbám, paní Šustrová, jakej byl vejděleček?“ zahlaholil a pomáhal jí narovnat límec.

„Však si to dovedete představit,“ vzdychla. „Sotva padesát lidí od rána… Chcete si převzít pokladnu?“

Do dveří vtrhnul jako velká voda přihrblej padesátník s rukama jak lopaty, viděl jsem ho před hodinou nahoře, ved slona háčkem za ucho – „Já jsem radši, když lidi nechoděj,“ křiknul. „Věřila byste, paninko? Nejkrásnější šichtu mám, když je zavříno. I ty zvířata poznaj, že je svátek.“ A k Vildovi: „Zdravíčko, Viléme, Hynku, Jarmilo!“

„Budiž též velice zdráv, Sabu,“ řekl Vilda. „Nic si přebírat nebudu, paní Šustrová. Kdo by sem ještě dneska chodil… na shledanou a dobrou noc. Taktéž slečně, samozřejmě…“

Pokladní si odpíchla na hodinách vlevo od dveří; na opačný straně visela deska plná klíčů. Naproti dveřím bylo okýnko pokladny se stolečkem a židlí. Chudej inventář doplňovaly věšák, kamínka s uhlákem, almárka na zdi a druhá židle, která zřejmě stála tam, kde zrovna nepřekážela.

„To je kámoš z vojny,“ představil mě Vilda chlápkovi od slonů, když se za Šustrovou zavřely dveře.

„Proč vám říkaj Sabu?“ zeptal jsem se.

„Miláček slonů,“ houknul Vilda od kamínek. „Takovej indickej kluk vjednom předválečným filmu.“

„Tak nashle,“ povídá Sabu, miláček slonů. „Dobrou, Vildo.“

Ve dveřích se málem srazil s paní, kterou už jsem dneska taky viděl, pardón, pardón, a paní se šátkem na hlavě povídá, jestli by se pan Novák za chvilku nekouk na kotel vteráriu… „Je tam naložíno, tak aby to třeba nezhaslo. Minulou noc mrzlo…“ Byla to ta, co nesla chcíplou želvu za nožičku. Služebník, prohrábneme, přiložíme. Příjemnou neděli! Á, pan Lenc… Hubeňour s kulichem na hlavě mínil, že je lezavo, a hledal na stěně u dveří mezi píchacíma kartama – „Kde zas mám tu píchačku… Aha, tam, kde má bejt. To aby jeden hledal jako blázen.“ Píchnul. „Servus. V noci bude samec, ať to nechcípne u paviánůch…“ A upospíchaná paninka, která si šlapala na jazyk: „Pane Novák, ve fóglhaucu došel kokc, kdybycte byl od tý dobroty…“ A čím bych tam asi přikládal, nevíte? „Hihihi! No jo! To jcem ale, že jo?“ Načež někdo houknul zvenku okýnkem: „Vildo, píchni mi!“

„To je můj kamarád z vojny –“