Zpověď

Spartakiádního

vraha

Radek Hromuško

„Půjdu-li, kdo zůstane,

zůstanu-li, kdo půjde?“

Prolog

Zdeněk trval už od Vánoc, abych jel na Moravu a zpovídal „Spartakiádního vraha.“

A já nechtěl…

Měl jsem k tomu milion důvodů, první z nich bylo to, že by mi v televizní půjčovně starou škodovku s nápisem „Největší Čech“ a to byl sám o sobě oxymorón.

Já vystupující ze škodovky jako „Největší Čech“.

Scéna jako z Cimrmanů…

Po Novém roce Zdeněk začal používat svou nekompromisní psychologii, až jsem mu jednoduše kývnul.

Sedl jsem do „Největšího Čecha“ a odjel do Velkých Losin.

S autem před hotelem bylo velmi jednoduché se ubytovat a okamžitě celý personál věděl, proč jsem přijel.

Byla to sice „dřevní“, ale zásadní doba české publicistiky. Jenže já nenosil triko nebo bundu České televize zejména proto, že mi ji nikdo ani nenabídl.

Bylo by to zbytečné, vrchní se mi představil jako můj osobní číšník. Mělo to svou výhodu, fernet mi na stole nestačil ani vyschnout.

„Pane vrchní, já tady nejím a nepiju na fakturu. Platím si to sám…“

Mrknul očkama a tiše prohlásil: „Jste můj host! Na účtu je omeleta, jedna cola a jeden fernet.“ A zase spiklenecky na mne mrkal.

Zcela jistě za to mohl „Největší Čech“ na který padala sněhová hučka.

Dopil jsem sedmého ferneta, zaplatil omeletu a vydal se na průzkum.

Nikdy jsem si nedělal rešerše, nevyhledával jsem informace a jediné v co jsem věřil byla osobní zkušenost.

Za pět minut cesty ve sněhovém přídělu jsem stál před domem, kde seriový vrah bydlel…

Z křoví na mne vyskočil fotograf a dělal mi sérii fotek, které mu byly k ničemu,

„Já nejsem Straka, vole!“

Zklamaně se zase schoval do křoví a čekal...

1.

Malý panelák, přízemní byt, všude rozsvíceno, ale já nebyl připraven. Musel jsem se v myšlenkách vrátit do roku 1985.

Ano, na spartakiádě 1985 jsem cvičil a bydlel jsem v Čimicích. Vrah, který vraždil byl jen o rok mladší a strach zejména u žen byl cítit na každém kroku. Rozjasněná „Poupata“ měla své stíny.

Sedl jsem si do malé stylové restaurace a dal si nakládaný hermelín, Colu a dvojitého ferneta.

To léto jsem se toulal „fučíkárnou“ a potkal Zuzanu. Krásnou dívku do které jsem se okamžitě zamiloval, ale viděli jsme se jen dvakrát během Spartakiády.

To druhé bylo osudové. Stala se mým snem.

Na druhou stranu byly všechny tramvaje plné a já často vystupoval dřív. Netušil jsem kudy chodím, ale byl to celý Hloubětín.

Ve stylové restauraci jsem si uvědomil, že mne s Jiřím Strakou spojuje víc než jen zadání „Natoč jeho výpověď.“ Chodil jsem na všechny místa, kde Straka vraždil. Už tehdy jako sedmnáctiletý jsem viděl ty obrazy lovu. Vnímal jsem je a jako mladý kluk jsem se bál.

Nebál jsem se Já za sebe, ale za každou ženu, kterou jsem potkal. Jednu jsem odváděl kamsi na intr nedaleko kulaťáku a cítil jsem to nebezpečí, které už bylo v bezpečí vězení, ale cítil jsem strach.

Hermelín byl vynikající a tak jsem do stylové roubenky chodil často a psal si na papír miliony myšlenek.

A najednou mne to napadlo.

Danteho Comedia. Božská komedie, ale to už nebyla hra. Stal se z toho záměr!

Už jsem si nedělal poznámky, už jsem věděl, jak to natočím. V hlavě mi vířily miliony myšlenek, ale zásadní byly dva postoje.

První, Straka měl v ochranném léčení dožít a druhý, splnil svůj trest, prošel kastrací a ochranná ústavní léčba už nebyla nutná.

Media typu Blesk – Plesk, vytvářela teorie av celé společnosti se šířila panika. Bylo mi jasné, že když někdo na Straku skočím tak se on bude bránit. A většina společnosti toužila po smrti.

2.

U každého případu jsem zachovával základní slušnost a i když mi paní Straková otevřela, zabouchla dveře dřív než jsem řekl své jméno.

Zopakoval jsem to dvakrát a vzdal jsem tento neefektivní způsob.

Mezitím do Losin dorazila moje přítelkyně, která střídala posedlosti asi jako kašpárek v cirkusu. Takže jsem prošel Reichi masáží a pak pil litr solené vody, prý abych si vyprázdnil střeva.

Na záchodové míse jsem myslel na mor, co nás všechny zahubí a za druhé, že musím moji přítelkyni odvézt na vlak do Šumperku.

Jak slušný reportér jsem se šel představit panu starostovi a vysvětlit mu, proč ve Velkých Losinách jsem.

Paní mlčela.