NEVIDITELNÉ

Renata Šindelářová, Radka Zadinová a přizvaní hosté

PASTI

2

© Šárka Bauerová, Tessa Elena Benek, Veronika Görg, Bára Pintr, Romana Rotová, Eva Šestáková, Renata Šindelářová, Radka Zadinová, 2026

Obálka © Renata Šindelářová, Jana Plaštiaková 2026

© Nakladatelství Renata Šindelářová – Literární strom, 2026

ISBN 978-80-909605-4-1 (e-pub)ISBN 978-80-909605-5-8 (mobi)

Renata Šindelářová

Radka Zadinová

a hosté:

Šárka Bauerová

Tessa Elena Benek

Veronika Görg

Bára Pintr

Romana Rotová

Eva Šestáková

Renata Šindelářová – Literární strom

Klášterec nad Ohří, 2026

NEVIDITELNÉ

PASTI

3

OBSAH

NEVIDITELNÉ PASTI

Cesta k vlastnímu příběhu

Touha v okovech

Prostě divná

Hrana není konec

Srandasamci

Jsem pořád s tebou

Která vyhrává

Anatomie slibu

Ze stínu

4

NEVIDITELNÉ PASTI

Největší strach máme z pastí, jež nám nastraží sám život: události, okolnosti, jiní lidé. Máme strach z nepoznaného, jsme obezřetní, vyčkáváme, přešlapujeme… Tušíme, že na nás cosi nepříjemného v budoucnu číhá, jen nevíme co.

Možná se ale nakonec ukáže, že ty nejhorší pasti si pro sebe vytváříme sami. Nejistoty. Obavy. Dilemata. Někdy jsme do nich lapeni dřív, než si je vůbec připustíme. A najednou není cesty ven.

Jak jste na tom vy? Možná se právě nacházíte v situaci, která vypadá jako bezvýchodná, a možná máte pocit, že žádná volba není ta správná. Když zůstanete, zničíte se. Když odejdete, zničíte vše kolem. Anebo naopak.

Cesta ven existuje, přestože ji nevidíte. Hledat ji znamená přestat se trestat a litovat. Nesmíte věřit, že si tuhle past zaslou-žíte. Nevracejte se zpátky a nepitvejte příčiny. Teď je důležité vnímat přítomnost. Možná budete muset zvolit menší zlo, ale věřte, že žádná situace není tak strašná jako to, co si o ní myslíte.

Co říkáte: Neuleví se vám, až uděláte první krok? Opravdu někde tam hluboko ve vás nedřímá řešení? I když jste v pasti, není to přece konec. Pořád ve vás cosi hoří. Tak co kdybyste šli za tím světlem? Jestli ho najdete, držte se ho a nepouštějte. Buďte na sebe laskaví.

A někdo to přesto nezvládne…, nikdy se necítí dost připraven. Přestože ten správný okamžik je možná právě teď…

Anebo teď…

Je tu vlastně pořád.

5

CESTA K VLASTNÍMU PŘÍBĚHU

Tato kniha není jen sbírkou příběhů. Je to důkaz, že každý z nás v sobě nosí svět, který stojí za vyprávění. Všechny povídky, které jste právě dočetli, vznikly pod křídly Literárního stromu. S hostujícími autorkami se znám díky kurzům tvůrčího psaní, které u mě absolvovaly.

Možná i vy cítíte, že ve vás cosi hoří, ale zatím jste nenašli odvahu nebo ten správný směr. Pokud hledáte cestu ke své vlastní knize, ráda vám budu průvodcem – ať už formou online kurzu nebo osobních konzultací nad vaším textem. Inspirovat se také můžete na facebookové skupině Tvůrčí psaní, to je hraní.

Pojďme společně objevit ten váš příběh.

Renata Šindelářová

www.literarnistrom.cz

6

TOUHA V OKOVECH

Pohledem bloudím po místnosti. Ta vybledlá ocelově zelená barva na zdech mě štve ještě víc než naposled, když jsem tu byl se žlučníkem. Bojím se, neříkám, že ne. Uspí mě, pak se probudím a budu trochu jinej, ne šťastnější, ale budu se pak míň trápit.

Navíc mám před sebou hodně plánů, na který se těším. Hned, jak se zotavím po operaci, pustím se do přestavby kůlny a …

Proud mých myšlenek zastavil nejdřív zvuk vrzavých dveří a podpatků zdravotních pantoflí. „Pane Mráčku, nesu dobré zprávy! Vizita dopadla na jedničku, za hodinu jdete na sál!“ Sestřička to zašveholila tak vesele, že jsem se skoro začal těšit.

„Nebojte, pan doktor je nejlepší. Nechcete otevřít okno? Otevřu vám okno. Máte ještě vodu? Kdyžtak se ještě trošku napijte, ale už nic nejezte, ano?“ dodala a já jen kývnul na souhlas. Zadíval jsem se z okna, které otevřela, a hlasitě vzdychnul.

„Po tom, co jsi všechno prožil, si zasloužíš vzdychat!“ Hlas Ega je všude se mnou. Je odvážnější a sebevědomější než já, jeho otravnost mě přivádí k šílenství, ale neumím se ho zbavit.

Ucítil jsem, jak se mi do očí začaly drát slzy. Nedokázal jsem je zastavit, za chvíli jsem měl mokrý tváře.

„Ne, nejsem měkkota!“ cedil jsem skrz zuby, ale nebylo to k ničemu. Bulel jsem jak malej kluk. Chtěl jsem se tomu vyhnout, třeba usnout, ale nešlo to a pomalu se mi začaly vracet vzpomínky a připomínat mi, jak jsem se dostal až sem.

7

Snažil jsem se je vypudit z hlavy, tak jsem zapnul televizi, ale nepomohlo to, a před očima se mi začal odvíjet celej příběh, na kterej bych už nejradši zapomněl, vymazal ho a začal žít život někoho jinýho.

Bydleli jsme s mojí mladší sestrou Hankou a mámou sami, tátu si moc nepamatuju, protože když byl venku z lochu poprvý, zplodil mě, a když podruhý, tak Hanku, a hned ho zase zavřeli. Dnes vlastně ani nevím, kde je mu konec.

Mockrát jsem si večer před spaním vysníval tátu, kterej by mě prostě naučil házet žabky a holit se. Místo toho jsem měl otce, o kterým jsem ve škole tvrdil, že je voják na misi, ale spolužáci stejně od svých rodičů věděli, že je zavřenej. Smáli se mi a dívali se na mě s opovržením.

Jednou jsem přece málem měl kamaráda. Miky se tehdy právě přistěhoval a volno v lavici bylo jen u mě. Rozuměli jsme si, ale dlouho to nevydrželo. Jakmile Miky pochopil, že když se bude paktovat se synem kriminálníka, bude i on terčem posměšků, bylo po přátelství.

I když jsem otce skoro neznal, nenáviděl jsem ho. Když to s ním i máma vzdala,  přestala jezdit do věznice na návštěvy a přestěhovali jsme se do jinýho města. Nikdo nás tam neznal a já začal mít pocit, že teď už se nám bude dařit dobře. Ale netr-valo to dlouho. Máma asi měla pocit, že potřebujeme mužskej vzor a ona trochu toho lidskýho tepla. Byla opravdu hodná, ale na takhle hodný ženský mají snad psychopati nějakej radar.

Většinou jim říkala strejda: „Strejda nás má rád, strejda hodně pracuje, tak si musí odpočinout, strejda to tak nemyslel, stará se o nás, myslí to s námi dobře, děťátka, jen nesmíte strejdu tolik zlobit.“ A tak, když nám do života začali chodit různí strejdové, nemohli jsme říct, že by nás život nezoceloval.

Jako první se k nám nastěhoval strejda Jóna. Poprvé jsme ho viděli se dvěma dárky pro nás, když ho máma přivedla na Vánoce. Pro mámu balíček neměl.

8

Naposledy jsem ho viděl, když odcházel na Velikonoce z našeho bytu, měl kufr v ruce a cestovní tašku přes rameno a máma měla modřinu pod okem a roztrhlý tričko.

Mockrát jsme s Hankou mámu přemlouvali a přesvědčovali ji, že je nám dobře, že nikoho dalšího doma nepotřebujeme, ale vždycky jen řekla: „Vy tomu ještě nerozumíte, zlatíčka.“

Strejda Fany nebyl špatnej. Byl na nás hodnej, ale moc nepra-coval, hrál automaty nebo seděl doma před televizí a máma uklízela na jatkách a večer roznášela jídlo v restauraci. Viděli jsme ji jenom o víkendu a víceméně jsem se o Hanku staral sám.

Ale co bychom dali za strejdu Fanyho, když jsme poznali strejdu Reného.

René chlastal jako houba, na mámu řval a bil ji. Nás si nevší-mal, když jsme se drželi stranou, ale nedej bože, když jsme se jí zastali, to potom nešetřil ani nás.

Několikrát mámu zbil tak, že nedošla do práce, a tak netrvalo dlouho a o práci na jatkách přišla. Plat brigádnice v restauraci nestačil, takže když jsme dlužili nájemné za tři měsíce, dostali jsme výpověď z bytu. Máma konečně poslala Reného ke všem čertům a s prosíkem jsme se nastěhovali k dědovi do domu na vesnici.

Máma neměla se svým otcem nejlepší vztahy, nemohl jí odpustit, že nechala školy, když se zapletla s naším otcem, ale mě a Hanku měl rád.

Bydlení u dědy bylo zatím to nejhezčí, co mě v životě potkalo. Bral mě ke koním, ke včelám, na ryby a na houby. V dílně mi půjčoval nářadí, a když jsem něco podělal, vždycky mě vlídně pohladil po hlavě a řekl: „Neboj se, hochu, však se všechno naučíš.“

Nebydleli jsme ale v domě ještě ani rok, když se děda vydal česat hrušky a zlomila se větev, o kterou si opřel žebřík. Zřítil se z třímetrové výšky, a když jsme přišli s Hankou ze školy, našli jsme ho ležet pod stromem mrtvýho.

9

Bylo nám moc smutno, ale zůstalo nám hodně vzpomínek a těšil jsem se, že si ze staré ložnice udělám pokojík a taky, jak všem ukážu, že se dokážu postarat o dědovy včely. Jenže urna ještě ani nebyla uložena na hřbitově, a tak se na to dědův popel z police nad krbem díval, když se na prahu objevil mámin bratr, kterýho jsme s Hankou nikdy před tím neviděli, i s právníkem a dožadoval se vyplacení peněz z domu. Máma ho marně prosila, ať nás tam nechá bydlet, že nic nemá, že bratrovi bude jeho část splácet, ale nebylo to k ničemu. Vyhrožoval, že nám udělá peklo ze života, a taky udělal. Drželi jsme se statečně, i když nám nechal odpojit plyn a elektřinu. Jakmile ale podpálil včelíny a hrozil, že otráví dědova starýho psa a pak nás, máma se všeho ze strachu vzdala. Z domu po svým tátovi nakonec neviděla ani minci.

Narychlo jsme se tehdy přestěhovali.

Novej byt byl parádní. Výhled z okna jsme měli na řeku, po který pluly parníky. Máma ale rovnou řekla: „Raději si moc nezvykejte, děťátka, je to dočasné řešení,“ protože věděla, že takhle velkej nájem neuplatí dlouho, i když nastoupila do nový továrny na autodíly.

Nechápali jsme to, prosili jsme ji, ať si byt necháme, že už se nechceme znovu stěhovat, tak chudák máma dělala v továrně dvanáctihodinový směny a o víkendech chodila na přesčasy. Ale asi měla strach, že jsme často sami, a tak odpověděla na inzerát v seznamce a zanedlouho se u nás objevil strejda Vasil.

Vasil měl peníze, nosil domů kytky a dárky a zval nás na výlety lodí a máma nikdy nevypadala šťastnější. Já dostal herní konzoli a kolo a sestra novej pokojík a CD přehrávač. Bylo to úžasný a já začal skoro věřit, že se na nás konečně usmálo štěstí. Takže, když jsem poprvý uviděl mámu plačící na zemi v rohu kuchyně, řekl jsem si, že to musí být omyl.

Pamatuju si, jak jsem na ni křičel: „Mami, žes upadla, prosím tě, řekni, žes upadla!“ Ale nebyl to omyl, neupadla. Strejda Vasil nás vlákal jako pavouk do sítě a pak sundal masku.

10

Pod maskou se skrýval opilec a sadista. Mámu mlátil tak, až ji jednou málem připravil o život. Vážně jsme si mysleli, že je mrtvá. Ležela na zemi bez hnutí, bledá s oteklým obličejem, ale po chvilce začala sípat a nakonec se probrala. Chtěli jsme ji hned vzít do nemocnice, ale Vasil to nedovolil a máma nás jen prosila: „Jsem v pořádku, děťátka, jen jsem upadla, vždyť víte, jak jsem nešikovná, prosím, nikomu o tom neříkejte. Přece nebudeme ostatním vyprávět, jaká je maminka nešika.“ A pak vstala a šla dělat večeři.

Když bývala máma v práci, strejda Vasil nás hlídal. Peskoval nás za každý prd. Často nás zavíral do kumbálu, někdy i na celej den, nedával nám najíst ani napít, nutil nás pořád dokola uklízet ta samá místa a jeho výhrůžky, že nás umlátí, jestli řekneme něco mámě nebo ve škole, jsme brali právem vážně.

S Hankou jsme mámu přemlouvali, ať odejdeme, ale příliš se Vasila bála a jen opakovala: „Odpusťte mi, prosím, děti moje.“ Vasil ovládal celou rodinu, i když nikde jinde by nikdo většího sraba a srágoru nenašel. Naposledy jsme ho viděli, když jsem jím vysklil dveře v obýváku.

Tehdy zbil mámu za studenou večeři a pak vtrhl do našeho pokoje a začal z Hanky strhávat oblečení. Často ji před tím štípal do zadku a jinak ohmatával, takže jsem vlastně čekal, kdy to přijde. Zatmělo se mi před očima, rozeběhl jsem se a vší silou jsem do něj strčil. Vasil zůstal ležet na zemi pokrytej střepy. Máma stála jako zamrzlá a nevěděla, co dělat. Mlčení prolomil můj rozklepaný hlas: „Mami, chtěl ublížit ségře, já…“

Máma zastavila moje slova pohybem ruky, zablesklo se jí v očích a řekla jen: „Sbalte si, děťátka!“

Rychle jsme si posbírali pár věcí a při odchodu jsme se ani neohlídli. Nikdy víc jsme Vasila neviděli, jen jsme se doslechli od maminčiny známé, že se mu ještě ani nezahojily řezný rány, co mu uštědřilo sklo ze dveří, a už měl novou ženu, která najisto ještě naivně věřila a kamarádkám nadšeně vyprávěla, že tenhle vztah bude terno.

11

Pár týdnů jsme potom bydleli v azylovým domě a hned poté se nastěhovali na ubytovnu. Měli jsme jen jednu místnost, ale nebylo to tam nejhorší a našel jsem si dokonce kamaráda Marka. Markovi rodiče měli televizi, video a velikou sbírku videokazet, která zabírala skoro celou zeď v pokoji, a tak jsme s Markem trávili odpoledne u filmů.

Když jsem oslavil patnáctý narozeniny, chtěl jsem si najít brigádu, ale díky nízkýmu nájmu a sociální podpoře měla teď máma víc peněz, tak jsem nemusel a mohl jsem nastoupit na střední školu. Vybral jsem si automechanika. Učiliště bylo jenom přes kopec, ale když máma poznala Stanislava, kterýmu přátelé říkali Sten (ale my jsme nesměli) a který pivo z ruky nepustil a prakticky se k nám nastěhoval, odešel jsem na intr.

S Hankou i kamarádem Markem jsem se vídal čím dál míň, protože mi veškerej čas zabral můj novej koníček – mecha-nika.

Ve škole mi to šlo, ale na praxi jsem byl hotovej virtuos. Mistr ve mně hned rozpoznal talent a brzy jsem dostal práci ve zdejší malý autodílně u pana Olega. A nebyla to jen láska k mechanice, která mě sváděla trávit všechen volnej čas právě tam…

Když jsem poprvý uviděl Olegovu dceru Katarinu, podlomily se mi nohy tak, až jsem se musel zachytit zábradlí. Najednou jsem neslyšel rachocení nářadí ani rádio, u kterýho si pan Oleg hlasitě prozpěvoval, slyšel jsem jen hučení v hlavě a bušení srdce.

Katarina měla na sobě modrý lacláče a tváře a ruce měla upatlaný od motorovýho oleje. Usmívala se na celej svět a já se poprvý zamiloval. Celý moje tělo jakoby hořelo dosud nepozna-ným plamenem, připadal jsem si jako omámenej.

Skoro každej den jsem ji potkával. Hned po škole oblíkla ty svoje lacláče a přišla pomáhat otci. Šílel jsem a tehdy se v mojí hlavě poprvý objevil Ego, jak jsem ten hlas pojmenoval: „Vážně ji tak baví makat v autodílně? Třeba sem chodí kvůli tobě?“

12

Představoval jsem si, jak ji držím v náruči a ona se na mě líbezně usmívá. Za ten úsměv bych ji ochránil před zlem celýho světa. Jako rytíř.

V tý době jsem zjistil, že jsem romantickej, tak jsem pro ni začal psát básničky. Nikdy jsem jí je neukázal a nikdy jsem ji dokonce ani neoslovil.

Párkrát ji otec za mnou poslal, aby mi pomáhala. Podávala mi pak nářadí a já měl chuť si ho nechat na památku. Tolik jsem se styděl, že jsem měl pak celou dobu červený tváře! Připadal jsem si trapnej a nemožnej. Musela to vidět, ale nikdy na to nic neřekla, jen se usmívala a povídala mi o škole a kámoších nebo o volejbale, kterej chodí hrát.

Chtěl jsem dělat co ona, možná jsem se jí chtěl zalíbit, a i když jsem jí o tom nikdy neřekl, začal jsem taky chodit na volejbal a zjistil jsem, že mi to jde a navíc mě to baví.

Od malička jsem byl vyšší než ostatní děti. „Čahoune, Dlou-háne, Tyčko, Sirko!“ volali na mě spolužáci a plivali nasliněný kuličky z papíru. Teď jsem svou výšku mohl ve volejbale využít.

Jednou odpoledne přišla Katarina do autodílny uplakaná. Když jsem to uviděl, zahodil jsem všechny zábrany a rozhodl se k ní rozeběhnout a ochránit ji. Ale pan Oleg mě předběhl, dceři něco řekl, ta na něj začala křičet a pak utekla a otec za ní.

Rozbušilo se mi srdce, musel jsem jít ven na vzduch. Sedl jsem si mezi vraky na součástky a rozbrečel se.

„Rytíř, jo?“ zasmál se Ego.

„Drž hubu!“ šeptal jsem mezi vzlyky.

Zanedlouho po tom se Katarina odstěhovala, a když se její rodiče rozvedli, do autodílny už nechodila.

Panu Olegovi, ne že by i nadále nebyl veselá kopa jako dřív, se z očí vytratila jakási jiskra. Rozuměl jsem mu. Moje jiskra zhasla.

Můj pocit samoty na mě dolehl víc než jindy. Chtělo se mi jenom ležet s polštářem na hlavě a brečet a brečet, ale rodina, pan Oleg, parta z volejbalu, a dokonce i spolužáci mě z toho

13

vytáhli. „Kde je Mrákota? Co je s ním? Je nemocnej?“ vyptávali se a pískali na mě každý odpoledne před intrem. Cítil jsem, že na mně někomu záleží a rozhodl jsem se nezklamat je tím, že se utrápím. A tak jsem se zakousl do toho, co jsem uměl ze všeho nejlíp.

Mechanikem snad jako bych se narodil. Viděl jsem všechno jako nakreslený před sebou, často stačilo otevřít kapotu a hned jsem věděl, kde je problém. Pamatoval jsem si každej šroubek i trubičku. Byl jsem tak dobrej, že jsem se stal místní senzací a pan Oleg přiváděl do dílny svoje kamarády a kolegy, aby se na mě podívali. Ti pokyvovali uznale hlavami a říkali: „Kdepa, z toho kluka něco bude!“ Dělal jsem si z pana Olega srandu, aby za mě alespoň vybíral vstupný.

I ve volejbale jsme s týmem slavili úspěchy na malých i větších soutěžích. Těšilo mě to, ale šťastnej jsem nebyl. Táhlo mi na osmnáct a měl jsem plnou hlavu holek. Teda touhy po nich. A žádný odvedení pozornosti nefungovalo. Večer v posteli všechny obrazy všedního dne zmizely a před očima se mi vyno-řila vysněná kráska v bílých šatech, kterou jsem ve svých před-stavách ochraňoval před bandity. Pak vždy spolubydlící Kája začal chrápat a i já brzy usnul. Jenže ráno tam ta touha zase byla.

Znal jsem sice holky, který se mě snažily ulovit, sbalit mě a všelijak se mi dvořily a nabízely se, ale takový holky se mi nelíbily. Toužil jsem po takový, ze který se mi zamotá hlava, jako tehdy poprvé s Katarinou. Přál jsem si, aby se svět zatočil. A zároveň jsem si přál, abych takovou nikdy nepotkal.

Ale nedalo se tomu poručit.

Stalo se to na slavnostním předávání výučního listu. Seděla s rodinou vedle našeho stolu. Měla na sobě žlutý plesový šaty, třpytivý střevíce, vlasy měla načesaný, vypadala jako princezna. Jmenovala se Marta. Ukázalo se, že moje sestra Hanka chodí s jejím bratrem. Samozřejmě jsem ji neoslovil, neměl jsem odvahu se k ní ani přiblížit. V hrudi mi pokaždý bušilo a tváře mi zrudly, když jsem ji zahlédl.

14

Byl jsem tak nešťastnej, že jsem začal pít.

Když mě ale máma poprvý uviděla ožralýho, měla v očích stejnej výraz děsu, jako měla vždycky, když se domů vrátil ožra-lej některej ze strejdů, a já se sám nad sebou otřásl hnusem a láhev jsem už do ruky nikdy víc nevzal.

Což mi možná, jak jsem si později uvědomil, zachránilo život, protože když jsem toho podzimu po viróze zkolaboval, vyšet-ření ukázala, že mám vážně nemocná játra, zřejmě od doby, co Vasil mámě zakázal, aby mě vzala k doktorovi se žloutenkou, aby nás prej lidi nepomluvili, že jsme špíny. Vasil tehdy četl jen sportovní rubriku v novinách a vědomostní soutěže v tele-vizi přepínal s huronským: „To jsou kreténský pořady pro ty, co se chtěj předvádět a přitom je všecko předem domluvený!“ O virový hepatitidě samozřejmě nikdy neslyšel a tvrdil, že se z toho vyležim. Měl jsem čtyřicítky horečky a oči žlutý jako citróny, ale teprve když mu máma řekla, že je to nakažlivý, sám zavolal sanitku. Život mi v nemocnici tehdy zachránili, ale moje játra se už do pořádku očividně nedala.

Pít jsem teda nemohl, drog, který zkoušeli moji spolužáci, jsem se bál a neznal jsem žádnej lepší způsob, jak vyléčit svý bolavý srdce toužící po lásce než tvrdou prací.

Tak jsem se ještě víc zakousl do mechaniky a ještě před tím, než jsem oslavil dvacátý narozeniny, jsem si dovedl poradit s motorkama, traktorama, leckterýma veteránama i elektric-kýma autama a babkám na vsi jsem opravoval sekačky na trávu a domácí spotřebiče.

Dostával jsem nabídky na práci z celýho okolí. Měl jsem teď dvakrát větší plat než moje máma, tak jsem si pronajal krásnej byt. Ten, co jsme v něm bydleli u řeky. Po Vasilovi tam po těch letech nezůstal ani smrad, takže když se byt uvolnil zrovna v době, kdy mi přišla první pořádná vejplata, neváhal jsem ani minutu.

Máma tehdy živořila v garsonce s Hankou a Stanislavem, ale když jsem jí nabídl bydlení, odmítla. „Jsme spokojený, Fanýnku, opravdu!“ přesvědčovala mě. Ale Hanka na to měla jinej názor.

15

Sbalila si svých pár tašek a nastěhovala se ke mně. Já si ale samozřejmě zabral pokoj s výhledem na parníky.

Stěhování mi na chvilku pomohlo zbavit se myšlenek na holky a ani otravnej Ego se mi do věcí tolik nepletl. Když jsem se ale zabydlel a měl najednou spoustu volnýho času, myšlenky na tu moji věčnou samotu se mi znova začaly vtírat do mysli. Musel jsem se něčím zaměstnat, tak jsem začal pravidelně běhat. Jednou v neděli jsem běžel parkem podél řeky, a protože to bylo obvykle tichý místo, překvapilo mě, jakej velkej hluk a hlahol nesla voda od loděnice. Zvědavost mě táhla dovnitř, a když jsem procházel dřevěnou brankou s kováním ve tvaru kotev, ani ve snu by mě nenapadlo, že se odteď stanu vášnivým kajakářem a aktivním členem klubu.

Účastnil jsem se i závodů a sjížděl řeku za řekou. V létě toho roku jsem se přidal k partě, která na kánoích sjížděla Berounku, ale záhy jsem litoval, že jsem se na tu plavbu vydal. V cíli jsem měl o jednu jizvu na srdci víc a novou báseň.

Když jsme totiž v kempu vytahovali lodě z řeky, zaujal mě zvoni-vej smích. Takovej, o kterým si myslím, že patří vílám. Takovej, kterej zalechtá za uchem, postaví chlupy na zátylku a přiměje se otočit.

Byla to láska na první pohled. Moje třetí vyvolená měla červený tváře, velikej úsměv s koutky dolů a dolíčky ve tvářích, modrý šaty z batikovaný látky a na hlavě slamák omotanej chrpou. Byla tak nádherná! Jela se svou rodinou a přáteli na raftech. Naše party se rychle spřátelily a ona si u večerního táboráku sedla vedle mě. Představila se mi jako Lída. Vyptá-vala se, odkud jsme a kam míříme. Zpívali jsme u kytary, na nebi se rozsvítily hvězdy, horká letní noc voněla řekou a prysky-řicí z borovic a Lída usnula s hlavou opřenou o moji ruku. Cítil jsem takový štěstí a takovou úzkost najednou, že jsem se rozklepal a utekl do stanu.

Ráno u snídaně jsem ji ještě zaslechl, jak vypráví o svý lásce ke koním, a když jsme odplouvali, zamávala mi ze břehu. Abych

16

mohl být aspoň v myšlenkách s ní, domluvil jsem si jízdu na koni s instruktorem.

Koně, vůně sena a prachu z omelek, ta jemná lesklá srst, ta velikost, se od tý doby staly novou vášní mýho života. Z koňskýho hřbetu svět vypadal lehčí, problémy vzdálenější a pohled do koňských očí, jako by ošetřoval zranění v mojí duši.

Ale ani všechny moje záliby, běh, koně, práce, volejbal, lodě a návštěvy mámy a Hanky, která teď bydlela se snoubencem na druhým konci státu, nestačily na to, abych dokázal zapo-menout na touhu po milostným dobrodružství. Šílel jsem z toho, jak jsem se snažil ustát bolest uvnitř hrudi a hlavy, která přicházela s uvědoměním, že nejspíš nikdy žádný neza-žiju.

Potřeboval jsem něčím přikrýt ten pocit nenaplnění a při jedné návštěvě opery jsem byl ohromený, kolik emocí ve mně dokázali hudebníci vyvolat. Napadlo mě, že hudba by mohla pro mě být tím pravým lékem.

Celkem rychle jsem se naučil hrát na kytaru a založil jsem kapelu, kterou si zvali organizátoři akcí ze všech okolních obcí. Zaplnili jsme s klukama nejeden kulturák. Šlapalo nám to náramně, dokud jsme nepřišli s plánem vydat se s kapelou novým směrem.

Do místních novin jsme si podali inzerát: „Hledá se zpěvačka!“ A po pár konkurzech se novou členkou kapely stala Kristýna. Měla nádherný hlas, se kterým uměla klouzat od sopránu přes alt až po tenor bez zakolísání. Těšili jsme se na písničky s ní, protože jsme měli spousty nápadů, jakou hudbu pro takovej hlas skládat.

Představoval jsem si nás na pódiích ve vyprodaných halách. Sen o budoucí spolupráci se ale roztekl jak zmrzlina v létě, když začala na zkoušky a koncerty chodit její sestra.

Když Julie, jak nám ji Kristýna představila, přišla poprvé, měla na sobě modrý džíny a červenej svetr s vytahanýma rukávama. Z kožených pantoflí jí zářily nehty natřené

17

fosforovým lakem. Čokoládové oči jí lemovaly dlouhé řasy, a když se na mě zadívala, vypadala jako porcelánová panenka.

Byla mezi náma nejdřív nesvá, cudně se usmívala a sedávala v koutě s knížkou. Časem ale její stud opadl a proměnila se v úchvatnou divošku oplývající neutuchající energií. Fandila nám, tleskala a tančila. A já se počtrvté zamiloval. Šílel jsem láskou, ale opět jsem si nedovolil udělat první krok, vlastně jakýkoliv, kromě kroku zpátky. Když mě začala přemlouvat, abych ji učil na kytaru, věděl jsem, že je konec. Nesnášel jsem se za to ještě víc než dřív.

Když jsem oznamoval kapele svůj odchod, vymluvil jsem se na bolavý záda a jinou představu o budoucnosti. Kluci říkali: „Co blbneš, chlape, vždyť nám to šlape, to sis dneska nedal prášky, nebo co?“ Nechápali to a ani nemohli.

Abych zahnal smutek a zapomněl, rozhodl jsem se, že se podívám k moři.

Koupil jsem zájezd pro tři, ale máma řekla: „Nemůžu tady přece Stanislava nechat, víš, že je nemocnej, že mě potřebuje, miláčku.“

„Mami, snad se tady bez tebe dva tejdny obejde, obejda, ne? Pojeď se podívat na moře!“ zlobil jsem se.

„Nonono, nebuď hubatý, zlatíčko!“ řekla mi ještě máma, pohladila mě po tváři a já věděl, že diskuze je u konce. Vzal jsem teda Hanku s jejím budoucím manželem Tomem.

Ti dva se k sobě pořád měli, už od počátku cesty byli samej cukrblik a já jsem nechtěl bejt pátý kolo u traktoru, tak jsem se musel zabavit.

Přihlásil jsem se na kdeco. Delegátka byla studnicí nápadů, i když se mi smála a kroutila hlavou, když mě na všechno zapisovala. Začal jsem večer s tangem, ráno jsem na turnaji v pétanque vyhrál třetí místo, odpoledne už jsem s důchodci zaškrtával políčka v bingu a zavzpomínal jsem u toho na dědu. Večer jsem byl na kurzu míchání koktejlů a v noci zpíval kara-oke. Ještě než se naše dovolená přehoupla přes půlku, neměla

18

mi delegátka co nabídnout a bezradně krčila rameny. Zbývalo poslední, co mi mohl ostrov v rámci dovolený poskytnout.

Potápění.

Když jsem se poprvý potopil, čas se zastavil. V hlubinách jsem si připadal, jako bych byl ve svým nitru a součástí všeho. Voda dokázala vypnout moje myšlenky i umlčet Ega. Necí-til jsem úzkosti, bolest, strach, ale ani štěstí, necítil jsem nic, a přitom všechno.

Do konce dovolený už jsem z vody vylézal jen proto, abych se vyspal. Prodloužil jsem si pobyt o čtrnáct dní. Stal jsem se potápěním tak posedlý, že jsem po příjezdu domů na nic jinýho nemyslel. Většina mých výdělků padla na cestování a vybavení spojený s potápěním a nikoho nepřekvapilo, když jsem se brzo sám stal instruktorem.

Lektoroval bych nejspíš dodnes, nebýt krásný Terezy, která poprvý přišla na lekci v tyrkysových plavkách a náušnicema ve tvaru malých třešní. Neustále něco špitala ostatním a rušila moji instruktáž chichotáním. Věděl jsem okamžitě, jak by to dopadlo. Jistojistě bych se nešťastně zamiloval, kdybych instruktorem zůstal. Zrušil jsem proto všechny další kurzy s omluvou: „To víte, ta moje záda.“

Záda mě ve skutečnosti bolela celej život, nebo alespoň kam jen moje paměť sahala. Nějak jsem si na tu tupou bolest s občasným píchnutím zvykl a to, že se bolest zhoršuje, jsem se snažil přehlížet, ale jako výmluva mi sloužila dobře.

Sbalil jsem si věci ze skříňky, naposledy jsem se podíval na bazén, abych Terezu zahlédl, a vyrazil sklíčeně do metra.

Ozval se Ego: „Ty seš hroznej srab! Mohla být svatba pod vodou!“

Zasnil jsem se a vzpomněl si, jak jsem se cítil hezky, když Tereza nadšeně vyprávěla o tom, jak miluje plavání v moři a jak ráda vymýšlí básničky o vodě. Smála se tomu, zakláněla hlavu dozadu a třešně se jí legračně houpaly na ušních lalůčcích.

Zaklepal jsem hlavou, abych myšlenky setřásl, když přijížděl můj vlak.

19

Nastoupil jsem do soupravy jedoucí do nemocnice.

Máma zrovna ležela ve špitálu, včera ráno ji operovali.

„To nic není, zlatíčka, jen mi vezmou spodek a půjdu domů,“ pronesla netečně s mávnutím ruky, když jsme se to s Hankou náhodou dozvěděli.

Když jsem vstoupil do pokoje s číslem tři, máma se rozzářila. Vypadala moc dobře. O překot vyprávěla, chechtala se a šermo-vala rukama. Pak trochu snížila hlas a řekla: „Ta paní, co leží vedle mě, celou noc hrozně prdí.“ A pak se začala tak řehtat, až se ostatní pacientky a jejich návštěvy pohoršeně otočily. Máma si z nich nic nedělala. Dlouho jsem ji neviděl tak veselou.

„Dávají ti tady dobrý prášky, mami, dej mi taky jeden,“ smál jsem se i já, ale máma trochu zvážněla.

„Pan primář mi řekl, že to bylo vážné, ale že operace dopadla skvěle a budu zase zdravá jako rybička. A teď mám hlad jako lev, skoč mamince do kantýny pro chlebíček. Víš co, vezmi dva. Šunkový!“ zamlaskala a olízla se.

V kantýně jsem si nechal zabalit dva chlebíčky a sám jsem si sedl s černým kafem ke stolu. Pán naproti zvedl hlavu od novin a kývl na pozdrav. Zvedl jsem ke rtům hrnek, ale ustal jsem v pohybu, když mi do očí padl titulek: „Hledá se sloupkař do našeho týmu!“

Na ten inzerát jsem odpověděl. Poslal jsem pár postřehů všedního dne a to místo v novinách jsem dostal.

Jednou týdně se čtenáři bavili mým pohledem na svět a líbilo se jim to tolik, že mi šéfredaktor nabídl v novinách plnej úvazek. Lákalo mě to, bavilo, ale právě jsem rozbíhal novou firmu a se vším, co jsem k tomu dělal, mi už tak zbývalo na spánek jen pár hodin, takže jsem nabídku odmítl. Ukázal jsem ale šéfovi svoje básně, ty, co jsem napsal pro Katarinu, Lídu a Terezu a další své idoly, k nimž jsem vzhlížel, ale nikdy jsem nenašel odvahu jim říct pravdu.

On otiskl úryvky mých básní do nedělní přílohy a v pondělí se mi ozval nakladatel a zakladatel našich novin v jedný osobě

20

a moje básně vydal. Měl jsem štěstí, byl to zkušený obchodník a tak zanedlouho začala moje sbírka mizet z pultů. Když jsem vyhrál cenu „Literární skokan roku“, začal jsem být v místní umělecký komunitě vyhledávaným. Začali mě zvát na autorský čtení, vernisáže, dokonce mi nabídli místo v porotě na soutěži mladých talentů, ale když jsem na akci „Den a noc knihoven“ poznal líbeznou Veroniku v černém tričku, kostkované sukni a zapleteným copem dlouhým až do pasu a svět se se mnou zase trochu zatočil, pocítil jsem, že je čas trochu se stáhnout do ústraní.

Ego mockrát naléhal: „Neutíkej, prostě jí to řekni, že ji máš rád.“

Ale já ho neposlouchal a čím dál víc jsem před jeho otravným hlasem i dívkami utíkal ke všemu, co mi přišlo do cesty.

A tak se stalo, že ještě než mi vyrostl první šedivý vlas, vedl jsem a vlastnil servis a firmu se součástkami a autodíly, uměl jsem spoustu různých věcí, ale byl jsem pořád sám. Stále jsem se něco učil. Třeba anglicky a trochu  také mongolsky, protože jsem přijal učně z Mongolska a jeho řeč mě uchvátila. Lovil jsem ryby v oceánu, když jsem se na jedno léto nechal najmout jako námořník. Vylezl jsem na několik hor a sjel hodně řek. Absolvoval jsem kurzy malování, tvůrčího psaní, fotografovaní, modelaření, řezbaření, včelaření, kvašení zeleniny i výroby svící. Chodil jsem na lekce tance i zpěvu. Vymyslel jsem a nechal si patentovat systém, kterej zaznamená chybu v elek-tronice aut a převezme velení na dobu potřebnou k dojetí do autoservisu. Oslovili mě kvůli tomu z japonské firmy a já vydě-lal balík peněz. V knihkupectvích se daly koupit už dvě moje sbírky básní a každou volnou neděli odpoledne jsem chodil na kajak. Vydal jsem se na čtyři sta kilometrů dlouhou cyklistic-kou pouť a během cesty jsem opravil limuzínu španělskýmu grandovi, když se mu během cesty na kongres porouchala.

A právě tehdy jsem potkal osudovýho kamaráda. Když jsem Josého viděl poprvé, měl na sobě propocenou košili

21

s vyhrnutýma rukávama, koukal pod kapotu limuzíny, rozhazoval rukama a nadával ve španělštině. Řidičem limuzíny byl už pátým rokem, a jestli to nedá do kupy, jistě přijde o práci, vysvětloval mi tehdy lámanou angličtinou a stále rozhazoval rukama. Byl moc překvapenej, když jsem mu přiznal, že jsem automechanik, a byl štěstím bez sebe, když za chvilku začal motor limuzíny příst jako kotě. Objímal mě, líbal na tváře a dokola opakoval, že je navždy mým dlužníkem.

Začal jsem se učit španělsky a s Josém se pravidelně vídat. U něj doma jsem se cítil báječně. Nikde jinde, dokonce ani v divadle, jsem neslyšel tolik lidí se ve stejném okamžiku smát. Nerozhodilo je vůbec nic, dokonce ani, když děti pražily kukuřici a podpálily při tom záclonu.

Vedle kamaráda staršího o jednu generaci jsem se cítil silnější, v bezpečí a nikdy jsem se tak nenasmál jako s ním.

Zažil jsem toho hodně. Skoro vše, nač jsem sáhl, mi rozkvetlo pod rukama. Mohl bych bejt nejšťastnější chlap na zemi, a přes den jím asi i byl, jenže když jsem si večer lehl do postele a před očima se mi vynořila dívka v bílém, kterou jsem si pro sebe vysnil, nedovedl jsem se ubránit fantazíro-vání o tom, jak si položím hlavu do jejího klína a vdechnu vůni jejích rukou, které mě hladí – a  úzkost sevřela moji hruď jako klec.

Mělo mi být jasný, že to přijde. Že roky zběsilýho tempa v útěku sama před sebou, nedostatku spánku, častých změn, minimálního odpočinku, neadekvátní stravy a přehlížení zdra-votních obtíží, se musí dřív nebo později nějak projevit.

Přišlo to ráno po návratu ze Španělska. Míchal jsem si kafe a díval se z okna na parník a poslední, co si vybavuju, jak lžička cinká o porcelán, a potom všechno zčernalo. Když jsem otevřel oči, zjistil jsem, že ležím v kuchyni na zemi, venku je tma a já se nemůžu hnout. Vyhořel jsem.

Následovaly týdny trýznivých chvil za zataženými závěsy. Chtěl jsem jenom spát a litovat se, chtěl jsem jen bezduše

22

koukat na seriály a přecpávat se, ale žlučník tenhle nápad neschválil a začala mě mučit neutuchající bolest břicha.

Nenáviděl jsem všechno a všechny, ale ze všeho nejvíc jsem nenáviděl sám sebe.

Připadal jsem si jako příšera, monstrum, jako vyvrhel, blbec, nepolíbenej panic, magor, kretén, budižkničemu, odpad lidstva, kripl.

A pak přišel den, kterej bych v tom období označil za nejhorší ze všech.

Sužovala mě horečka, ve žlučníku mě bodalo a i Ego měl svůj den, hudroval víc než kdy dřív.

Pro ucpaný dutiny jsem se nemohl nadechnout, pro bolavý záda jsem nevěděl, jak si lehnout, pro bolest hlavy jsem nemohl mít otevřený oči a zánět močáku pulzoval v břiše i v penisu. Když jsem se k tomu všemu nemohl ani normálně vychcat, nenáviděl jsem sebe a celej svět za to, jak trpím. Chtěl jsem jenom umřít a necítit už nic. Otočil jsem letargicky hlavu do strany a zadíval se na skříňku nad linkou a přes dřevěný dvířka jsem jako přes rentgen počítal ampulky s práškama na spaní a na játra, který jsem nebral, ačkoliv v lékárně jsem je pravi-delně vyzvedával, aby doktor neměl řeči. Přestal jsem počítat a pomyslel si, kde je Ego se svým: „Seber se, nedělej to, dosta-neš se z toho, jsi king!“

„Kde jsi?“ zařval jsem, jak jsem se zmohl. „Tak kde seš?“ zařval jsem ještě víc, vyskočil z gauče, přitom převrhl stůl a pak začal jako šílenec demolovat celej byt.

Když jsem roztřískal poslední skleničku, co jsem doma měl, v amoku jsem otevřel skříňku s lékama. Ztěžka jsem dýchal a dlouho se díval na obsah ampulek, který by mohly ukon-čit moje utrpení jednou pro vždy. Těkal jsem očima od jedný lahvičky k druhý, chvíli se rozhodoval a nakonec jsem se sesu-nul k zemi a rozplakal se.

Brečel jsem a brečel. Minuty se měnily v hodiny. Moje deprese propukla v plný síle. Ležel jsem na studeným linu, mokrým

23

od slz a soplů, a měl jsem pocit, že mi pukne srdce bolestí. Myslel jsem na to, že jsem takovej sráč, že se sebou neumím žít, a ani se nedokážu zabít.

Povzdechl jsem si a zrak mi padl na shozenou infantilní sošku osla s batohem, kterou mi kdysi José přivezl z dovolený, aby mi udělal radost, a která se tady teď válela na zemi mezi střepy.

Namáhavě jsem otočil hlavu, natáhl se pro mobil, co ležel vedle mě, zaregistroval jsem novou pavučinu na displeji a zmáčkl ikonu zelenýho sluchátka v sekci Oblíbené.

José, který právě řádil v béžových domácích kalhotách a havaj-ský košili na zahradní párty ve svém domě plným španělských příbuzných, jak mi později přiznal, tenhle José zmáčkl tlačítko Přijmout.

Neuplynulo ani osm hodin od našeho telefonního hovoru, který jsem proležel na podlaze, kde jsem vyčerpáním usnul, když se rozdrnčel zvonek mýho bytu.

S námahou jsem otevřel oči. Snažil jsem se, ale nedokázal jsem bolestí vstát.

Na studený podlaze mi svaly ztuhly na kámen a zmateně jsem se rozhlížel kolem sebe, jako bych potřeboval pochopit, co se děje. José bušil na dveře, pak se odmlčel, ale za chvíli už se správcem odemykali dveře. Uslyšel jsem, jak vpadli do mýho bytu a v mžiku se mezi futry objevila vyděšená Josého tvář. Mračil se a přitom si mumlal: „Do pekla, jdu pozdě!“ Když mě ale uviděl, jak tam ležím pomočenej, ubrečenej, odevzdanej, ale živej, ramena mu trochu poklesla dolů, jako by mu z nich právě spadlo závaží.

Zvedl mě ze země a dovlekl do sprchy. Omyl mě, osušil ruční-kem, zamotal do deky, položil na gauč, sám si sedl naproti, zapálil doutník, upřeně se na mě podíval a řekl: „Teď mi pověz všechno, amigo.“

Schoulil jsem se hlouběji do polštářů a pověděl jsem mu to. Fakt všechno.

24

Dlouho jsem ležel, vzlykal a vyprávěl svůj příběh a José celou dobu seděl a zamračeně poslouchal. Jeho uši byly první, který to všechno slyšely bez příkras a lží. Klepal se mi hlas, a když jsem skončil a konečně se odmlčel, José se zvedl, chvilku pochodoval po místnosti a pak se zadíval z okna.

Čekal jsem, že se teď sebere, odejde a nikdy už ho neuvidím, ale on místo toho, aby mě poplival a zatratil, posbíral moje poko-jový kytky a přikázal mi španělsky: „Francisco, zabal si spodní prádlo, teplý oblečení a pořádný boty!“ Pak mě naložil do taxíku, odjeli jsme na letiště a za několik hodin už jsme byli u něj doma.

José bydlel se svojí manželkou, dvěma syny, jejich manželkami a osmi vnoučaty ve velikém domě u jezera.

Když mě, celýho zuboženýho, do jejich domu přivedl, jen od dveří zvolal: „Rodino, Francisco teď u nás bude bydlet, než se mu udělá líp!“

Bál jsem se, že řeknou, že se zbláznil, ať hned vypadnu, ale chod domácnosti se jen na pár vteřin zastavil, vzápětí se znova rozcinkalo nádobí a rozjelo bujarý štěbetání a výskání dětí běha-jících kolem kamen. Josého manželka Rita mě s úsměvem vzala kolem ramen a odvedla mě do pokoje pro hosty. Než jsem se nadál, seděl jsem ve společenským pokoji, měl jsem v ruce pala-činku a čaj a připadal jsem si, jako bych do toho domu odjakživa patřil. Jako bych byl syn, co se vrátil z cest.

„Přidej, hrochu!“ smál se José a jeho nakažlivej smích nesla ozvěna horama.

José mluvil téměř bez přestání a já jsem s úsměvem pokyvoval hlavou nad jeho fantastickými příběhy a s vděčností i pokorou

Table of Contents

NEVIDITELNÉ PASTI

Cesta k vlastnímu příběhu

Touha v okovech