MANIA

CESTA Z PEKLA

Hana Antalová

Brno, 2026

Nakladatelství © SOLIS, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Solis,

Příkop 4, Brno 602 00 web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelstvi.solis@email.cz

První elektronickou publikaci, v pořadí 166. eknihu v edici SOLIS, první elektronické vydání.

Autor © Hana Antalová

Korektura, redakce a sazba:

Nikola Zatloukalová,

Kristýna Tichá, Sabina Novotná

Obálka: JPolc

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN

978-80-88568-11-7 epub

978-80-88568-12-4 PDF

Anotace

Celý život věřila, že je zrozením čirého zla. Jako dcera démonů vyrůstala s vědomím, že její osud je pevně daný a její podstata temná. Co když je ale všechno jinak a pravda o jejím původu je mnohem složitější, než si kdy dokázala představit? Do cesty se jí staví tvrdohlavý lovec démonů, jehož jediným cílem je ji zlikvidovat. Mezi dvěma přirozenými nepřáteli se však začíná odvíjet nebezpečná hra, v níž jde o víc než jen o přežití. Dokáže nenávist vystřídat spojenectví ve chvíli, kdy světu hrozí pohlcení skutečným zlem? Příběh o pomstě, hledání vlastní identity a tenké hranici mezi světlem a temnotou. Cesta z pekla je dlážděná těžkými rozhodnutími a otázkou, zda může démon vůbec dojít vykoupení.

PLAYLIST

Tommee Profitt feat. Brooke – Here I Am

Zayde Wolf – Born Ready

Svrcina – Who are You?

Ruelle – Madness

Ruelle – The other side

Tommee Profitt feat. Svrcina – Tomorrow we Fight

Zayde Wolf feat. Neoni – Oblivion

Andy Grammer – My own Hero

Liv Ash – Never Surrender

Beth Crowley – Monster

Smash Into Pieces – Let me be your Superhero

Julia Michaels – Heaven

Tommee Profitt feat. Wondra – I´m not Afraid

Ruelle – Secrets and Lies

Welshly Arms – Sanctuary

Pro všechny, kteří hledají sami sebe. Někdy i vaše temná část může nalézt světlo.

1.

Počátek

Minulost

Byl den jako každý jiný. Uprostřed lesa v malém rodinném domku si hrála tříletá tmavovlasá holčička v krásných bílých šatičkách se svou oblíbenou panenkou. Zatímco byla ve svém pokojíčku, její maminka, krásná žena s dlouhými oříškovými vlasy, jí chystala oblíbený oběd. Otec byl na lovu, stejně jako každý den. Jenže tenhle den byl jiný. Byl osudný pro všechny, změnil spoustu životů, hlavně ten holčiččin.

„Zlatíčko, oběd je hotový,“ zavolala žena na svou dcerku.

„Běžím, mami,“ zvolala nazpět holčička a přiběhla dolů do kuchyně. „Maminko, kdo jsou ti lidé s černýma očima?“ zeptala se po chvíli dcerka, když si nabírala již několikáté sousto. Žena se zastavila v pohybu.

„Jaké lidi myslíš, zlatíčko?“ snažila se neznít nervózně, přitom tušila, na koho se dcerka ptá.

„Ty, kteří ke mně občas mluví,“ odpověděla nezúčastněně a dál pokračovala v jídle.

Hodiny odbily dvanáctou a přesně tehdy to začalo. Žena nejdřív vycítila přítomnost toho všivého pobočníka Scirlina a pak nakonec i jeho, Abbadona. Blížili se i s polovinou své prohnilé skupiny a žena už tehdy věděla, že dnešek bude jejím posledním dnem.

„Beruško, utíkej nahoru a schovej se ve skříni!“ zakřičela žena rychle na své dítě.

„Ale maminko...“ chtěla namítnout holčička.

„Žádné ale, všechno bude v pořádku, jenom se teď běž schovat,“ naléhala na ni žena.

Děvčátko tedy běželo do svého pokoje, jenže bylo zvědavé, a nakonec se v půli cesty zastavilo, a místo aby se šlo schovat do skříně, přikrčilo se na schodech a pozorovalo, co se bude dole dít. Dovnitř vtrhlo několik lidí, kteří na holčičku již několik dní promlouvali v její hlavě. Šeptali jí, že byla předurčena pro velkou věc a že brzy bude muset jít s nimi. Děvčátko s nimi ale jít nechtělo, nechtělo opustit svoji maminku a tatínka. V čele skupiny byl vysoký muž s tmavou pletí a černými vlasy.

„Rád tě zase vidím,“ řekl muž ženě hrubým a hlubokým hlasem, zatímco se za ní přesouval do kuchyně.

„Bohužel nemůžu říct totéž, Abe,“ odsekla žena a snažila se pomalými kroky dostat k zásuvce s noži, ve které měla schovanou svou dýku.

„Ale no tak, to bolí,“ křivě se usmál Abe. „Vidím, že jsi tady sama, kdepak máš toho svého skvělého muže?“ odplivl si Abe a začal se k ženě pomalu přibližovat. Ta se mezitím dostala k šuplíku a nenápadně z něj začala svou dýku vytahovat, Abovi však neodpovídala.

„Očividně se se mnou nehodláš bavit. Chtěl jsem si trochu popovídat, ale dobrá, přejdeme rovnou k věci,“ ušklíbl se Abe. „Kdepak máš tu svou malou princeznu?“ nahodil zase vážný výraz a rozhlédl se po místnosti.

„Ji z toho vynech! Není tady a ty ji nikdy nedostaneš!“ zařvala na něj žena.

„Ale no tak, mohlo to být po dobrém,“ zamračil se a otočil se na své nohsledy, kteří doteď jen pozorně sledovali jejich výměnu názorů. „Rozdělte se a najděte toho malého skrčka. Chci ji živou!“ rozkázal a všichni se okamžitě rozprchli; nikdo by si nedovolil mu odporovat.

„Nech ji na pokoji, Abbadone!“ zařvala žena a vrhla se i s dýkou přímo proti němu.

Po celou dobu malé děvčátko sledovalo celý rozhovor mezi svou maminkou a neznámým mužem. Mělo strach a chtělo běžet za ní, jenže vědělo, že kdyby maminka zjistila, že ji neposlechlo a neschovalo se, moc by se na ně zlobila.

„Kdepak máš tu malou princeznu?“ slyšela dívka říkat toho muže. To mluvil o ní, ale proč by ji chtěl ten zlý pán hledat, proč k ní už několik nocí mluvil a proč ji k sobě volal? Měla tolik otázek, ale nikdo jí na ně teď nemohl dát odpovědi.

„Rozdělte se a najděte toho malého skrčka, ale chci ji živou!“ rozkázal ten muž a lidé, kteří byli s ním, začali prohledávat dům. Holčička se zvedla a běžela se schovat do skříně, ve které měla být schovaná už dávno. Zalezla si až do úplně zadní části, kde se skrčila do klubíčka pod pověšené kabáty a čekala, než si pro ni maminka přijde. Seděla tam už nějakou chvíli, ale ona pořád nešla. Zničehonic uslyšela v pokoji kroky; myslela si, že je to její maminka, že si pro ni přišla a ona si bude moct jít zase hrát. Proto vyběhla ze skříně. Jenže místo ní tam stál někdo úplně jiný. Byl to ten pán, který si předtím povídal dole s její maminkou. Holčička se chtěla znovu běžet schovat, ale Abe ji chytil za paži a zvedl do vzduchu.

„Ale kohopak to tady máme,“ zašvitořil. „Přesně tebe jsem hledal, princezno,“ řekl a táhl ji s sebou dolů do kuchyně. Tiskl dívčinu ruku tak silně, až jí z očí vyhrklo několik slz, ale neplakala. Měla totiž strach, že by se dotyčný ještě víc rozzuřil. Když přišli do kuchyně, byly všude červené louže. Nejspíš se jim tam rozlila nějaká barva, pomyslela si holčička, jenže když došli blíž, uviděla na zemi ležet maminku se zastřeným pohledem a kolem ní byla spousta krve.

„Co je s maminkou, proč se nehýbá?“ ptalo se smutně děvčátko Aba. „Neboj, maminka už nebude dělat problémy,“ řekl a holčičku pohodil vedle její maminky. Pak si kolem ní všichni stoupli do kruhu a začali odříkávat něco, čemu holčička vůbec nerozuměla; bylo to totiž v cizím jazyce, který ona neznala. Nakonec před ni došel muž, kterému říkali Abe, s dýkou v ruce, a v tu chvíli děvčátko pohltila temnota.

2.

První setkání

Alexandra

Zrovna jsem si vybalovala poslední krabici, když mi někdo zaklepal na dveře pokoje.

„Dále,“ řekla jsem a uložila si další knihu do poličky. Je to sice už několikáté stěhování, ale i přesto mám ráda, když mají věci své místo.

„Alex, je pozdě. Vybalovat můžeš i zítra, nezapomeň, že ráno jdete s Lily poprvé do nové školy,“ vypadal ustaraně, ale to byl on vždycky.

„Není to moje první škola, Robe. Nejsem vůbec unavená. Navíc jsem si to tady chtěla stejně ještě obhlédnout,“ usmála jsem se na něj.

„Já vím, ale přece jen by sis měla taky trochu užívat svého života. Jak dlouho už se za ním honíš?“

„Vždyť ty víš, že dokud ho nedostanu, tak se nezastavím.“

Chápu, že má o mě Robert strach. Od toho osudného večera, kdy jsem mu celá strhaná a promočená zaklepala na dveře, už uběhly tři roky a za tu dobu jsme si hodně přirostli k srdci. Beru ho jako svého pravého tátu a on mě zase jako svou vlastní dceru; i s jeho dcerou Lily jsme jako sestry. Navíc poté, co jsem mu všechno vyklopila, se mě ujal, a dokonce byl i s Lily ochotný se mnou cestovat a hledat JEHO, takže chápu, že má o mě strach.

„Já vím, Alex, ale myslím to s tebou dobře, tak mi slib, že si v téhle škole najdeš nějaké kamarády,“ usmál se na mě a zkusil k tomu udělat štěněčí pohled.

„Tak dobře, slibuju,“ protočila jsem oči a usmála se.

„Tak dobrou noc, Alex,“ rozloučil se se mnou.

„Dobrou, Robe,“ zamávala jsem mu a šla se převléknout.

Oblékla jsem na sebe obyčejné, už trochu seprané džíny a na tričko hodila svou oblíbenou koženou bundu. Pak jsem se vydala obhlédnout město. Procházela jsem se ulicemi a přemýšlela o svém životě. Možná měl Rob pravdu, možná bych si měla víc užívat. Doteď jsem se jen honila za Andrewem. Celý svůj život jsem se chovala jako dospělá, nikdy jsem neměla kamarády ani kluka. Neměla jsem na ně čas a ani jsem nevěřila na lásku, ať už byla jakékoliv podoby.

Je to jen iluze, která ničí lidi a životy.

***

Ráno mě probudilo vyzvánění mého budíku. Vůbec se mi nechtělo vstávat, tak jsem se jen překulila na druhou stranu a přehodila přes sebe peřinu.

„Alex, vstávej, nebo hned první den přijdeš pozdě,“ vtrhla mi do pokoje Lily.

„Grr... Lily, nechápu, jak tě to může ještě pořád bavit,“ zamumlala jsem a přetáhla si peřinu víc přes hlavu.

„Ale no tak, Alex, cítím, že to tentokrát bude jiné, tentokrát to bude na dýl,“ zasnila se Lil a začala mi prohrabovat skříň.

„Myslím, že sis spletla pokoj, tohle jsou moje věci,“ začala jsem se pomalu soukat z postele.

„To já přece vím, rozhodla jsem se, že ti vyberu něco na sebe,“ mrkla na mě a začala se mi znovu hrabat ve skříni.

„A k čemu to bude?“ zkřížila jsem si ruce na prsou a zamračila se na ni.

„Vždyť říkám, cítím, že tentokrát to bude jiné a ty se musíš taky trochu začlenit,“ zaculila se na mě a složila mi vybrané oblečení na postel. „A teď už se obleč, jinak přijdeme pozdě,“ křikla ještě, než zmizela ve svém pokoji.

Povzdychla jsem si a rozhodla se, že dohadovat se s ní nemá cenu (což už jsem vlastně zjistila dávno). Lily byla ten typ člověka, který vás buď převálcoval svými argumenty, nebo prostě udělal roztomilý štěněčí pohled a vy jste jí hned všechno odkývali. Šla jsem se tedy převléknout. Lil mi nachystala černé podkolenky, černou koženou sukni do „A“ a šedé tričko s tříčtvrtečním rukávem, k tomu jsem si ještě vzala vínovou šálu a šla si do koupelny trochu upravit vlasy.

Nikdy jsem se nějak obzvlášť neprohlížela, nezáleželo mi na tom, jak vypadám, ale dneska jsem se na sebe v zrcadle výjimečně víc zaměřila. Nejsem moc vysoká, ale ani moc malá, mám střední a lehce sportovní postavu, ohnivě červené vlasy v délce po ramena a zelené oči.

Když nad tím tak uvažuji, jsem vlastně docela pěkná holka, zasmála jsem se pro sebe. Ještě jsem si nanesla řasenku, linky, tmavou rtěnku a běžela jsem dolů za Lil. Vzala jsem si z misky jablko, nazula si boty na klínku a vyrazila do školy.

Po cestě jsme se stavily ještě pro kafe a chvíli nato už jsme stály před místní vysokou školou. U vchodu jsme se pak s Lil rozdělily, protože si vybrala jiný obor. Já se rozhodla pro umění, Lil pro podnikání. Vytáhla jsem si z batohu papír s heslem ke skříňce a rozvrh, pak jsem se vydala hledat svoji skříňku. Celou cestu, co jsem šla, se za mnou všichni otáčeli; byla jsem na to už zvyklá z předešlých škol, bývám totiž často „ta nová holka“. Došla jsem ke své skříňce a začala studovat svůj rozvrh.

„Ahoj, ty jsi tady nejspíš nová, že?“ vykoukla na mě zpoza druhé skříňky menší blondýnka. Na sobě měla upnuté, roztrhané džíny a černý crop top s krátkým rukávem a nápisem Hope.

„Ahoj, jo, jsem tady nová,“ usmála jsem se na ni trochu nuceně.

„Super, já jsem Katherin, ale všichni mi říkají Kate,“ usmála se na mě. Vůbec jsem neměla chuť se s někým seznamovat, ani jsem to nikdy nedělala, ale slíbila jsem to Lil a Robovi. Navíc tahle holka vypadala docela mile, takže jsem jí tentokrát už s upřímným úsměvem odpověděla.

„Ráda tě poznávám, Kate, já jsem Alexandra, ale všichni mi říkají Alex.“ Kate mi nakoukla přes rameno a ukázala na můj rozvrh.

„Máme stejné hodiny, takže sis taky vybrala umění. To je super, alespoň se můžeme víc poznat.“

Ta holka je fakt hodně výřečná, musela jsem se pro sebe usmát. Myslím, že bychom si mohly rozumět.

„Fajn, tak mě veď,“ usmála jsem se na ni a už jsem chtěla zavřít skříňku, když jsem to ucítila. Spíš než to bych měla říct jeho. Ztuhla jsem v pohybu a všechny svaly se mi napnuly. Byla jsem otočena zády, ale i tak jsem věděla, že bude hodně blízko. Nemohl mi teď přede všemi ublížit, ale věděla jsem, že pokud mě už zaregistroval, tak po mně jen tak nepřestane jít, a proto bude nejlepší vyřídit to rovnou. Podívala jsem se na Kate vedle sebe, která si mé náhlé strnulosti naštěstí nevšimla.

„Víš co, Kate, běž napřed a já za tebou hned dojdu, musím si ještě něco zařídit,“ usmála jsem se na ni a doufala, že se nebude dál vyptávat.

„Dobře, budu ti držet místo vedle sebe,“ mrkla na mě a zamířila k učebně.

Tak to bychom měli, teď už jen vyřešit ten větší problém.

Věděla jsem, že tady pořád je, protože mě ztuhlost stále neopouštěla a bylo mi jasné, že o mě ví stejně jako já o něm. Chodba se začala pomalu vylidňovat, jak se všichni studenti odebrali do učeben na své přednášky. Nakonec jsme na prázdné chodbě zůstali jen my dva.

Teď jde jen o vteřiny, buď to budu já, nebo on, každopádně ani jeden z toho nevyjde bez újmy.

Owen

Poslední dobou byl docela klid. Když už se opovážili ukázat, chodili po jednom, maximálně po dvou, ale dneska v noci jich do parku vyrazilo rovnou pět. Nenávidím je, a proto jsem v jejich zabíjení taky tak dobrý.

Od té doby, co zabili mou matku, jsem trénoval každý den od rána do večera, jenom aby nezůstal naživu ani jeden z nich. Když jsme skončili s pěticí v parku, vydali jsme se s mým parťákem Darrenem domů. Jsme nejlepší kamarádi už od narození, taky hlavně kvůli tomu, že jsme oba zdědili takový rodinný byznys, který byl většinou pro naše lidi spíš prokletím.

***

„Owene, vstávej, nebo přijdeš pozdě do školy,“ vpadl mi ráno do pokoje otec. Od smrti matky mi zbyl jen on. Jinou ženu si už nenašel; měl sice pár románků, ale nikdy to netrvalo dlouho. Občas na mě býval přísný a dával mi ve výcviku hodně zabrat, ale chápal jsem ho. Kvůli tomu, co jsme dělali, to bylo potřeba. Navíc mě tím i chránil.

„Jojo, už jdu,“ zamumlal jsem a snažil se vyhrabat z postele.

„Dneska přijdu až pozdě večer, peníze na večeři máš v kuchyni,“ zavolal na mě ještě otec, než odešel do práce.

Šel jsem do koupelny provést základní hygienu a pak se přesunul ke skříni, kde jsem na sebe hodil to první, co jsem našel, což byly obyčejné džíny a šedé tričko s krátkým rukávem. Nasnídal jsem se a vyrazil do školy. Tam už na mě před vchodem čekal můj druhý nejlepší kámoš Lee. Vždy to byl tak trochu blázen a Casanova, který se otočil za každou sukní.

„Nazdar, Owene, jaký byl víkend? Sbalil jsi nějakou kočku?“ zamrkal na mě Lee a společně jsme se vydali k našim skříňkám.

„Nic takového, měl jsem moc práce,“ zarazil jsem rovnou jeho další vyptávání ohledně mě a holek.

„Ty a ta tvoje práce,“ zakoulel Lee očima. I přes to, že to byl můj nejlepší kámoš, stejně jako ostatní netušil, co ve svém volném čase dělám. Doufal jsem, pro jeho vlastní bezpečí, že se to ani nikdy nedozví.

„Koukej, jak po tobě ty holky koukají, stačí jen mrknout a máš je v posteli,“ na důkaz svých slov pohodil hlavou směrem ke skupince holek, které zrovna koukaly naším směrem. Věděl jsem, že jsem u holek oblíbený. Byl jsem pohledný, vysportovaný a chytrý. Jo, mám velké ego, ale co. Nikdy jsem nehledal vážný vztah. S holkama jsem si chtěl jen užít, nic víc, a ony to moc dobře věděly a přesto mě chtěly.

„Já vím, Lee, a neboj, dneska si ten promarněný víkend vynahradím,“ zasmál jsem se a začal pomalu obhlížet situaci.

„Ahoj, Owene, zlato,“ zaskřehotal vysoký, skoro pištivý hlas vedle mě, až se mi zježily chloupky na krku.

„Ahoj, Nathali,“ odsekl jsem a ani se na ni nepodíval. Typická královna školy, dlouhé blond vlasy, modré oči a vysoká postava modelky. Byla fakt kočka, ale neskutečně tupá, povýšená a hlavně otravná. Pořád se na mě lepila. Sice jsem se s ní občas vyspal, ale jinak jsem o ni neměl zájem. Navíc jsem na ni ani neměl náladu.

„Co kdybychom spolu dneska něco podnikli, zlato?“ cukrovala mi pořád u ucha a snažila se na mě co nejvíc nalepit.

„Dneska nemůžu, Nathali,“ odsekl jsem a sundal její ruku ze svého ramene, přitom jsem zachytil pohled Leeho, který to celé pobaveně sledoval. Na to ona našpulila pusu, zamračila se a spolu se svými poskoky, kterých jsem si doteď ani nevšiml, odkráčela pryč.

„Je tady něco k smíchu?“ zavrčel jsem na Leeho.

„Kámo, musím říct, že jsem fakt rád, že mě Nathali nesnáší,“ zasmál se a pokračoval v cestě ke skříňkám.

„Tak co, nějaký objev na obzoru?“ zeptal se po chvíli.

„Zatím ne,“ ušklíbl jsem se.

„Hele, tuhle holku jsem tady ještě neviděl. Ty jo, ale je to fakt pořádný kus, koukej, Owene,“ drcnul do mě Lee a ukázal směrem k holce s ohnivě červenými vlasy. Měla na sobě nadkolenky a sukni. Musel jsem uznat, že ta holka vypadala zatraceně dobře, a to jsem ji ještě ani neviděl zepředu.

Jenže pak to přišlo, to známé bodnutí, a následně jsem celý ztuhl. Jak to, že jsem si toho nevšiml dřív? Tohle není jen tak obyčejná holka, tahle je jedna z nich a ta mrcha se odvážila přijít až sem, a ještě ve dne. Krev ve mně vřela a ruce jsem měl zatnuté v pěst tak, až mi zbělaly klouby. Málem jsem úplně ztratil hlavu přede všemi, kdyby na mě Lee nepromluvil.

„Hej, kámo, vnímáš mě? Chápu, že jsi z ní tak hotový, ale měli bychom jít,“ kývnul na mě a zabouchl skříňku, ze které si už stihl vyndat věci.

„Jasně, hned přijdu. Běž napřed, jenom si něco vyřídím,“ zamumlal jsem směrem k němu, ale pořád jsem z ní nespouštěl oči. Ta mrcha pořád stála jako solný sloup, nejspíš už mě taky zaregistrovala, což mě donutilo se ušklíbnout.

„No jasně, ale pak chci slyšet podrobnosti,“ zavolal směrem ke mně ještě Lee a vydal se do učebny. Já se mezitím pomalu přesunul ke své skříňce a vyndal ze zadní části malou dýku, kterou jsem tam měl schovanou pro případ nouze. Všichni studenti se pomalu přesunuli do učeben, a nakonec jsme na chodbě zůstali jen sami dva.

Byla to jen otázka vteřin, než se střetneme, a jen jeden z nás to střetnutí může vyhrát – a já moc dobře vím, kdo z nás dvou to bude.

3.

Úkol

Minulost

„Dej do toho víc síly,“ zakřičel na děvče vysoký tmavovlasý muž. Měl sportovní postavu, na tváři třídenní strniště a tmavé pronikavé oči.

„Ano, pane,“ přikývlo děvče a zvedlo se ze zablácené země, znovu popadlo svou provizorní zbraň a postavilo se proti svému protivníkovi.

„Tak a teď si vykroč levou nohou a pravou ruku zatáhni,“ dával děvčeti příkazy muž, a přitom přecházel z jedné strany arény na druhou, ruce měl sepnuté za zády. Dívka se mezitím snažila plnit jeho příkazy, které během pochodování rozdával. „Zvedni ta ramena výš a trochu si přidřepni,“ volal na ni dál a dívka tak udělala. Vystrčila levou nohu kupředu a pevně se o ni zapřela, pravou ruku mírně zatáhla, přidřepla si a ramena zvedla výš tak, aby byla ve stejné úrovni.

„Teď!“ zakřičel muž a děvče provedlo proti nepříteli první výpad. Nemělo to ovšem lehké, protivník byl silný a velmi zkušený bojovník, takže její výpad snadno vykryl a útok jí vrátil. Děvče se útoku vyhnulo a zaútočilo na protivníka znovu, ten se opět perfektně vyhnul a udělal nečekaný výpad.

Holčička tak dostala ránu do boku, ale to ji vůbec nerozhodilo, nýbrž ještě víc rozčílilo. Už tady takhle cvičí celé hodiny, je unavená a neskutečně potlučená, ale muž přestávku zamítl, jinak by pak dívka zlenivěla a nemohla by vykonávat to, k čemu byla předurčena. Jenže dívku to vůbec nezajímalo, chtěla se najíst a konečně si odpočinout. Neměla tady žádné kamarády, všichni ji jen komandovali a nikdo se jí nevěnoval. Ještě několikrát zaútočila a párkrát se slušně vyhnula, než ji protivník znovu povalil k zemi se zbraní namířenou na srdce.

„A dost! Už toho mám opravdu dost!“ křičel muž. „Ty se snad vůbec nesnažíš! Chceš, aby tě při první příležitosti hned zabili? Jsi úplně k ničemu!“ rozčiloval se. Dívka na něj mezitím stále koukala se staženým obočím, byla naštvaná – nejen na něho, že na ni křičí, ale i na sebe, že se zatím stále nezlepšila. „Pro dnešek končíme, budeme pokračovat zase zítra a já doufám, že se budeš víc snažit,“ pronesl směrem k ní naštvaně a odešel pryč. Její soupeř už byl taky dávno někde jinde, a tak se děvče sebralo, odneslo svou cvičnou zbraň do úschovny a vydalo se do kuchyně, kde doufalo, že ještě zbylo něco od večeře.

Došla do velké prostorné kuchyně a hned zamířila k lednici, ve které se začala přehrabovat. Stravovali se tam hlavně nováčci, které sem přivedli stejně jako ji.

„Sakra, oni snad vážně všechno snědli,“ zanadávala dívka a zalezla hlouběji. „Tady to je,“ zajásala a vytáhla mísu s těstovinovým salátem smíchaným s kousky kuřecího masa. Popadla lžíci a s celou mísou usedla k barovému pultu, kde se do té dobroty pustila.

„Musela jsi mít asi pořádný hlad,“ ozval se za ní hluboký hlas. Moc dobře věděla, komu patří.

„A ty se divíš? Od rána jsem nic nejedla a mistr mi dává na tréninku pořádně zabrat,“ zahuhlala s plnou pusou, ale na nově příchozího se ani nepodívala.

„Když už mluvíme o tréninku, prý se stále nezlepšuješ,“ zněl překvapeně a vyčítavě zároveň. Dívka zaregistrovala, že se vedle ní pohnula židle, když se na ni posadil. Na jeho poznámku však nereagovala a dál se věnovala jídlu. „Vnímej mě, když s tebou mluvím,“ zavrčel a odstrčil mísu dál od ní. „Nevydržuju tě tady jen proto, abys měla kde být. Máš jasný úkol a bez řádného tréninku ho nikdy nezvládneš,“ zněl opravdu naštvaně. Dívka věděla, že nemá cenu se s ním hádat ani mu nijak odporovat, nakonec si to nikdo nedovolil, byl to přece jejich vůdce.

„Já vím, ale asi na ten úkol nejsem ta pravá. Vážně se snažím, ale je to hrozně těžké,“ povzdychla si a složila hlavu do dlaní.

„Tenhle úkol můžeš zvládnout jedině ty a nikdo jiný. A neboj, brzo se to zlepší a ty budeš připravená, teď už bys ale měla jít spát,“ poplácal ji po zádech a dal se na odchod.

„Víš, že jsi vlastně jediný, kdo se tady o mě vůbec nějak zajímá?“ pronesla zamyšleně, aniž by se na něj podívala.

„To je přece samozřejmé, stvořil jsem tě,“ poznamenal dotyčný jakoby nic a odešel. Dívka ještě chvíli zamyšleně seděla, nakonec ale vstala a přesunula se do svého pokoje.

Její pokoj nebyl moc velký a ani nijak zvlášť zařízený. Měla tam jen postel, skříň, psací stůl a víc nic – žádné fotky, žádné doplňky. Bylo to proto, že nikdy nikde nebyla; on jí nikdy nedovolil jít jinam než jen na procházku kolem jejich sídla. Kvůli tomu taky neměla žádné kamarády, znala jenom obyvatele tohohle místa a ty, které on tak nesnáší – tedy ne, že by je někdy viděla, ale slyšela o nich.

O kluky se taky nikdy nezajímala, hlavně proto, že tady žádný v jejím věku nebyl a ani nikdy neměla čas nad tím přemýšlet. Jediné city, které posledních pár let přechovávala, byla jakási úcta k mistrovi a kombinace obdivu a náklonosti k němu. Ulehla tedy do postele, následně se zašklebila nad myšlenkou, že celé tohle peklo ohledně tréninku ji čeká zítra znovu, a nakonec po pár minutách upadla do bezesného spánku.

4.

První střet

Alexandra

Ve skutečnosti uběhlo jen pár vteřin, ale přišlo mi to jako hodiny. Připravila jsem si svou jedinou zbraň, kterou jsem měla zrovna po ruce, vycítila jsem okamžik, kdy se chystal zaútočit, a v tu chvíli jsem se otočila a vrhla po něm již připravenou ohnivou kouli, která ho odhodila zpátky na jeho skříňku.

Ušklíbla jsem se, ale to už on po mě na oplátku hodil svoji dýku a já se stihla vyhnout jen tak tak, že se mi nakonec zabodla do skříňky těsně vedle hlavy. Kluk si pro sebe cosi zamumlal, a než jsem se stihla vzpamatovat, už mě držel pod krkem a přitlačil mě víc k mojí skříňce.

Musím uznat, že má fakt sílu.

„Myslím, že jediný hlupák jsi tady ty, být tebou, tak si se mnou nezahrávám,“ ušklíbla jsem se na něj.

***