Diamantový kôň

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.albatrosmedia.sk

Stacy Greggová

Diamantový kôň – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Ľadový palác a v ňom sa ukrýva iskrivé tajomstvo…

Venujem Celeste

PROLÓG

Blížila sa búrka a Anna Orlovová sa snažila rozoznať svetlá paláca na horizonte. Hviezdnatý lesk jej ukazoval cestu domov, ale v búrke aj toto svetlo vybledlo a Anna si to uvedomovala. Brodila sa v hlbokých závejoch, nohy jej dávno skrehli a ťažké sukne, premočené a stuhnuté od mrazu, ju ťahali nadol pri každom kroku.

No najviac ju desilo, že stráca silu. Aj Drakon. Beh tajgou vyčerpal aj jej koňa a ranu na pleci mal otvorenú a karmínovočervenú od krvi, ktorá mu vsakovala do striebornej grošovanej srsti. Potkýnal sa v snehu popri nej a Anne to lámalo srdce. Pri každom kroku počula, ako namáhavo vťahuje vzduch do mohutných pľúc, videla, ako sa mu v mrazivom vzduchu rozširujú nozdry.

Drakonov dych. Takto vyzeral. Vari jej Drakon nepripomínal vždy skutočného draka? Tvarom hlavy, tvarom mocnej čeľusti, ako sa mu zužovala smerom k jemnému nosu. Mal veľké oči ázijského tvaru, tmavé a intenzívne, lemované dlhými mihalnicami, takže črtami naozaj pripomínal draka. Preto dostal aj také meno.

Zvyšok koňa menom Drakon nebol taký typický. Telo mal disproporčné, narodil sa s párom rebier navyše, takže mal predĺžený trup a trochu pripomínal pretekárskeho psa. Inak bol samý sval a šľacha a silnú kostru mu obopínala sivá grošovaná srsť. Nohy sa mu teraz zabárali hlboko do závejov, hoci ich mal také dlhé, akoby patrili úplne inému tvorovi. Ale dodávali mu silu, pohyboval sa na nich svižne a isto po zradnom čiernom ľade pokrývajúcom zamrznutú rieku.

Ozvena Drakonových kopýt sa nepokojne niesla ruskou tajgou, ale jeho beh sa postupne spomalil, až napokon z posledných síl kládol jedno kopyto pred druhé.

„No tak, už to nie je ďaleko,“ povzbudzovala ho Anna. V skutočnosti však netušila, ako ďaleko je palác a či je vôbec pred nimi. Už ju nemalo čo viesť. Všade navôkol bol len sneh a tma. Zamrznuté nohy a líca ju štípali a studený vzduch akoby jej prenikal rovno do mozgu.

„Musíme ísť ďalej, Drakon…“

Kôň so sklonenou hlavou urobil ďalší krok, potom sa zrazu zapotácal a nohy sa mu podlomili.

„Drakon!“

Anna sa naňho hodila a objala ho okolo krku. Rukami v rukaviciach uchopila povraz zapletený v jeho striebristej hrive. „Drakon, prosím! Prosím…“

Drakon však už nevládal, ohol labutí krk, pohodil ním a klesol. Anna zalapala po dychu, keď ju na tvári zaštípal sneh, ktorý koňovi vyletel spod kopýt.

Zostala v šoku z jeho pádu, ale kôň sa inštinktívne znova snažil postaviť na nohy. Hrabal prednými a krútil krkom, aby hlavu dostal čo najvyššie. Potom ľútostivo zastonal a vzdal sa, padajúc do ľadového záveja.

„Net!“ Anna ho chytila za hrivu a znova sa ho snažila vytiahnuť na nohy. „Net! Drakon, vstávaj!“

Nebolo to však nanič. Ako by saj jej podarilo zdvihnúť koňa, keď už ani jej samej nezostávali sily?

Anna sa vystrela a dychčala od námahy, ako sa snažila dostať Drakona na nohy. Poobzerala sa, ale navôkol zúrila snehová víchrica a nevidela vôbec nič. Dokonca nemala ani potuchy, ktorým smerom by mohol byť palác. Aj keby sa dostala domov a dala dokopy pátraciu čatu, ako by v tomto snehu neskôr našli Drakona? Jeho grošovaná srsť sa v snehu takmer nedala rozoznať a z neba sa ďalej valil biely prach. Čoskoro napadne celá perina, ktorá skryje aj jej žrebca.

Net. Bolo to beznádejné.

Anna sa rukami v kožušinových rukaviciach snažila uvoľniť si opasok na hrubom soboľom kožuchu. Už aj tak bola premrznutá na kosť, ale keď jej kožuch skĺzol z pliec, z tela jej unikol aj posledný zvyšok tepla. Vtedy si uvedomila, že všetko bude len horšie. Pod kožuchom mala len sivé saténové šaty a pod nimi korzet stiahnutý tak silno, že hoci mala len dvanásť rokov, vyzerala krehkejšie ako vtáča. Pleť mala bledú ako alabaster a na pozadí snehu vyzerala ako priesvitná. Anna si kľakla do snehu vedľa Drakona a trasúcimi sa rukami mu prehodila kožuch cez hruď a plecia.

„Ako za starých čias, Drakon. Keď sme jazdili po lesoch…“ mrmlala a snažila sa kožuch umiestniť čo najlepšie. Potom sa podeň uhniezdila aj sama, tlačila sa medzi predné nohy koňa a k jeho rebrám.

„Spomínaš si, ako sme spali pod hviezdnym nebom? Pod sebou sme mali prikrývky a Vasilij sa snažil rozložiť oheň, aby na ňom zohrial svoj voňavý čaj s medom. Igor tlmene skučal a sníval, ako uloví dravého vlka…“

Šepkala svoje slová koňovi a aj ona si priťahovala kožuch tesnejšie na hruď. Pritom sa prstom v rukavici náhodou dotkla príveska na svojom krku. Náhrdelník bol stále na svojom mieste. Po tom všetkom, čím spolu prešli, bol zázrak, že ho nestratila.

Skrehnutými prstami uchopila kameň a zopakovala rituál, ktorý ju upokojil zakaždým, odkedy dovŕšila desať rokov. Od toho osudného dňa, keď jej tento dar zavesila na krk jej matka.

Anna si podržala čierny drahokam pred očami tak blízko, aby čo najlepšie videla jeho čiernu krásu. V tej chvíli si spomenula na matkine slová:

„Nikdy sa nesnaž zistiť, odkiaľ má silu. A nesnaž sa ju ovládnuť. Minulosť, prítomnosť a budúcnosť, všetko leží v tomto náhrdelníku, ale len kameň rozhoduje o tom, čo uvidíš.“

Anna sa zahľadela hlboko do diamantu. Lámal a odrážal sa v ňom jej obraz, delil celý svet na milióny drobných kúskov, takých drobučkých ako snehové vločky poletujúce okolo nej. Potom hviezdy zhasli a ona videla už len jantárový lesk tigrieho oka, jeho výrazné čierno-žlté pásy a počula jeho temné vrčanie.

Anna inštinktívne zaťala päste a pritisla si ich ku krku. Diamant sa jej vyšmykol z prstov. Pokožku mala bledú a studenú od snehu, čo ich obklopoval. Znova sa pritisla k svojmu milovanému koňovi.

PRVÁ KAPITOLA

Ľadový palác grófa Orlova

Pred tromi rokmi…

Anna bežala po chodbách, rýchlo a bolestne dýchala, srdce jej namáhavo bilo. Za ňou sa ozývalo výstražné vrčanie, akoby patrilo priam vlkodavovi, a bolo čoraz hrozivejšie, ako sa približoval bližšie a bližšie.

„Net! Prosím, prestaň!“

Mramorová podlaha pod nohami sa veľmi šmýkala a keď zabočila za roh pri veľkej tanečnej sále, vymklo sa jej to spod kontroly. Vrazila plecom do rohu obrovskej nástennej maľby svojho otca, grófa Orlova, ktorý bol zobrazený na koni so šabľou, a nebezpečne ho naklonila nabok. Aj pes na rohu stratil rovnováhu. Anna sa ponáhľala, počula len škrabot jeho pazúrov na klzkom mramorovom povrchu. Pošmykol sa, potom sa pozbieral a znovu sa pustil do behu. Zasa ju dobiehal. Anna sa pozrela cez plece a pocítila takú bolesť v hrudi, že už nedokázala bežať ďalej.

Rozosmiala sa na celé kolo.

Spadla dopredu, na ruky a na kolená, snažila sa chytiť dych a popritom sa šialene rehotala. „Počkaj, Igor…“

Šteňa sa však nezastavilo. Tešilo sa, že ju konečne dobehlo, potom vyskočilo vysoko do vzduchu a hodilo sa na svoju pani.

„Igor!“ vykríkla Anna na zemi. Obaja tam ležali zamotaní do jej hodvábnych sukieň. Prevrátila sa na chrbát spolu s barzojom. Igor sa však neprestával hrať a nechcel sa vzdať. Vrhal sa jej na tvár a ona sa pred ním bránila.

„Igor, net!“ Anna bojovala so záhybmi na svojich šatách a oboma rukami zdvihla psa do vzduchu, takže nad ňou visel. Igor sa vo vzduchu metal a krútil, divo mával malými nohami a otváral papuľu, ako keby sa škeril. „Si hrozný!“ doberala si ho Anna. „Ach, veľmi sa ťa bojím, si taký silný ako vlkodav, Igor!“

Igor oblizol Anne líce vlhkým ružovým jazykom. „Fuj, smrdí ti z papule!“ Znechutene odvrátila tvár. „No tak, Igor, buď poslušný pes! Buď poslušný ruský chrt! Barzoj!

Po rusky to znamenalo rýchly. Annin otec gróf Orlov tak pomenoval svojho psa, lebo ako vždy tvrdil, že jeho psy sú najrýchlejšie v celom Rusku.

Na cisárskom dvore panovníčky Kataríny grófa Orlova nazývali „alchymistom prírody“. Bol ako kúzelník, majster temného umenia, lebo vedel manipulovať plemenným pôvodom a vytvoril tak nové, fantastické, čudné zvery.

Anne, ktorá vyrastala na Chrenovskom majetku v ich paláci, obklopená otcovými živými experimentmi, pripadalo normálne, že sa delí o svoj domov s hordou exotických zvierat.

Zdalo sa jej normálne, že sa po paláci prechádzal pár amurských leopardov s čiernymi zamatovými obojkami, hoci Kaťa, hlavná gazdiná, nebola nadšená, keď sa rozvalili na čierne zamatové pohovky v salóne. Ani kuchárky neboli šťastné, keď sa v kuchyni usadila rodina drzých veveričiek s dlhými chvostmi a obhrýzali chlieb aj jablká.

Gróf Orlov dal však týmto zvieratám slobodu a ani jedna miestnosť v paláci nebola pred nimi zamknutá. Na lustroch vo veľkej tanečnej sále mávali krídlami motýle, ktoré poletovali okolo krištáľov. Vo vaniach odpočívali pytóny a odmietali sa pohnúť. Keď Anna zišla na raňajky do salóna, vo vzduchu poletovali zelené papagáje a vírili vzduch svojimi rumelkovočervenými krídlami.

Niekoľko tvorov však gróf považoval za príliš veľké alebo príliš divoké, aby sa pohybovali po paláci, a tie mali domov vonku. Pri západnom vchode sa ťahalo bludisko vytvorené z kríkov a zo stromov a viedlo až k trávnikom, na ktorých stálo niekoľko dômyselne vyzdobených pozlátených klietok. Rad za radom v klietkach tohto zlatého väzenia boli zhromaždené zvery z celého Ruska, ale aj spoza hraníc. Dva obrovské sibírske medvede, pár, aby sa mohol rozmnožovať, osídlili najväčšiu klietku. Anne sa však zdali smutné. Samec bol oveľa starší a unavenejší ako jeho partnerka, mal potrhanú srsť aj uši. Jednostaj sa tváril namosúrene a krútil sa v klietke, akoby bol stále pripravený do boja. Samica bola oveľa menšia a mladšia, mala nádhernú tmavohnedú srsť. Zvraštila ňufák, keď vrčala, ale vyzeralo to milo. Zasnene upierala tmavočerešňové oči za mreže, ako keby chcela uniknúť pred zajatím aj pred dohodnutým manželstvom.

V zlatej klietke vedľa medveďov žili strieborné líšky, ale vo dne ich nebolo vidieť. Skrývali sa vo svojich podzemných norách a vyliezali len v noci, aby si uchmatli kus mäsa, ktorý im Anna hodila do klietky. Drvili kosti svojimi ostrými zubami.

Vedľa žili krásne kabary pižmové, ktoré sa skryli, keď líšky vyšli na večeru. Mali veľké oči, jemnú svetlosivú srsť a zdali sa najnežnejšie zo všetkých tvorov vo zverinci. Mali však zuby ostré ako ihly, ktoré im trčali zo zamatových papúľ ako upírom.

Zvieratá nehrýzli, ale malé norky, ktoré pobehovali po svojej dlhej nízkej klietke, boli príliš divoké. Mali drobné biele zuby, ostré ako nože. „Prídeš o prsty, ak si nebudeš dávať pozor,“ varoval Annu paholok Vasilij, keď ju prichytil, ako cez mreže hladká norčie mláďatá.

Vasilij vychádzal zo stajní raz denne, aby do klietok priniesol slamu. Bol iný ako všetci ostatní sluhovia v grófovom paláci. Držal hlavu vyššie ako ostatní paholkovia, mal široké plecia a bol silný. A kým ostatní sluhovia sa tvárili ako uvarené zemiaky, Anne sa Vasilij zdal celkom pekný. Mal husté hrdzavočervené vlasy, výrazné lícne kosti a hlboký zamyslený pohľad.

Vasilij sa vždy tváril vážne, nikdy sa neusmieval a Anna si často kládla pred seba výzvu rozosmiať ho.

„Naučila som norku nový trik!“ vykríkla zakaždým, keď sa Vasilij zjavil so slamou do klietok. „Poď sa pozrieť!“

Norky boli neskrotné, čo sa týkalo trikov. Dokázali sa postaviť na zadné nohy a hryzkať potravu z Anniných rúk. Až kým ju Vasilij neprosil, aby prestala.

„Neublížia mi,“ smiala sa Anna. Žiadnych z týchto zvierat sa nebála… žiadnych, len amerických vlkov. V ich pohľadoch niečo bolo, keď na ňu zazerali, a tvárili sa zlostne, keď sa prechádzali popri zlatých mrežiach klietok.

Otvárali papule a cerili biele tesáky. Ako keby čakali, kedy sa mreže rozostúpia a ony sa vrhnú na svoju korisť a vychutnajú si ju.

Raz jej brat Ivan dovolil vojsť do klietky. Anna najprv odmietala, ale Ivan ju poľahky dokázal presvedčiť, aby urobila aj to, čo nechcela. Bol od nej o tri roky starší a v ich rozľahlom paláci v šírej pustatine bola Anna jeho jediná kamarátka.

„Je to hra,“ povedal jej. „Vojdeš a ja za tebou zamknem bránu. Potom narátam do desať a pustím ťa.“

Anna pozrela na vlky. Prechádzali sa popri mrežiach so zdvihnutými hlavami.

„Nechcem,“ odvetila.

„Vedel som, že si bojko,“ vysmieval sa jej Ivan.

„Nie som,“ trvala na svojom Anna.

„Tak to urob!“

Anna potlačila strach a pristúpila bližšie ku klietke.

Ivan do nej neprestával zabŕdať. „Bojko, bojko!“ posmieval sa jej. „Mala by si im ukázať, že sa ich nebojíš.“

Vlky čakali, prechádzali sa a sledovali ju sklenými očami a s otvorenými papuľami. Anna sa k nim nechcela priblížiť, ale Ivan si ju neprestával doberať.

„No tak, otvor dvere a vojdi do klietky. Čoho sa bojíš? Nehryzú…“

Anna urobila krok vpred a zatvorila oči. Rukou sa dotkla brány na klietke. Keď potiahla mreže k sebe, hneď sa na ne hodil ten najväčší z vlkov. Hodil sa na ne celou svojou váhou a snažil sa nimi pretlačiť. Aj by sa mu to podarilo, nebyť urasteného muža, ktorý sa postavil medzi dievča a vlka. Zatvoril dvere na klietke a rázne potiahol Annu za plece do bezpečia.

Annu ten pohyb tak prekvapil, že neustála a ocitla sa na zemi. Pozrela na otca, ktorý sa nad ňou týčil ako veža. Tvár mal červenú od hnevu, biela ostala len jazva, ktorá sa mu ťahala od spánku až po bradu. Na kráľovskom dvore mal prezývku Le Balafre, čo po francúzsky znamenalo zjazvená tvár.

„Ty hlupaňa, čo to stváraš?“ osopil sa na ňu.

„Nechcela som, ale Ivan ma do toho nútil,“ vychrlila Anna, ale hneď svoje slová oľutovala. Brat sa jej vždy pomstil, keď naňho niečo požalovala.

Gróf Orlov sa obrátil k synovi.

„Bola to len hra,“ mávol rukou Ivan. „Len sme sa hrali.“

O niekoľko rokov neskôr si Anna spomenula na tú chvíľu a uvedomila si, aký chorý úsmev mal Ivan na perách, keď to vyslovil.

*

„Nenávidí ma,“ posťažovala sa Anna ešte v ten deň mame. Anna sedela s prekríženými nohami na zamatovom vankúši a sledovala svoju mamu, grófku, ktorá sa upravovala pri toaletnom stolíku.

„Nie je to pravda, Anna,“ odvetila grófka, zahľadela sa lepšie do zrkadla a naniesla si púder aj na alabastrovú pokožku do výstrihu. „Len žiarli, to je všetko. Ty to so zvieratami vieš, máš to vrodené. Na druhej strane tvoj brat…“ grófka zaváhala, „Ivan nie je taký obdarený ako ty.“

Grófka Orlovová si namočila konček prsta do červene a potrela si ňou pery. Potom si naniesla trochu červene aj na líca. Kontúrovacou ceruzkou si zvýraznila obočie a namaľovala si znamienko krásy nad hornú peru.

„Prečo to robíš?“ opýtala sa Anna.

„Vo Versailles je móda mať znamienka krásy,“ odvetila grófka. Potom sa v zrkadle pozrela Anne do očí. „A cárovná má rada všetko, čo je francúzske.“

„Prečo chce, aby sme sa opičili po Francúzoch? Veď sme Rusi.“

Grófka odložila kontúrku a obrátila sa k dcére. „Ale cárovná Katarína nie je ozajstná Ruska. Narodila sa v Nemecku. Hovorí na svojom dvore po francúzsky, lebo francúzština je jazyk múdrosti a vzdelanosti.“

Anna sa zamračila. „Prečo nehovoríme svojím rodným jazykom?“

„Len nevoľníci hovoria po rusky,“ odvetila grófka. „Preto sa musíš poriadne učiť s Clarisou.“

Anna pri zmienke o opatrovateľke prevrátila oči. Grófka sa zatvárila prísne. „Jedného dňa budeš dosť veľká, aby si sa k nám pripojila na večeru, takú, akú máme dnes. A potom budeš potrebovať tú najlepšiu francúzštinu, oui?“

„Oui,“ zachichotala sa Anna. Bolo príjemné vidieť matku v takej nálade, krásne oblečenú, so žiariacimi očami v očakávaní honosnej spoločnosti. Na Chrenovskom majetku sa často cítili absolútne izolované, ďaleko od rušnej Moskvy a ešte ďalej od Petrohradu, kam chodil jej otec často, lebo zasvätil svoj život službe na cárskom dvore.

Aj dnešný večierok usporiadali na rozlúčku s otcom, ktorý znova odchádzal do Petrohradu. Jedlo sa podávalo vo veľkej jedálni a pozvali všetkých urodzených ľudí z okolitých majetkov. Anna fascinovane sledovala, ako slúžky nosia nekonečné kytice konvaliniek a bielych tulipánov. Ich sladká, až ťažká vôňa teraz zapĺňala spálne paláca na hornom poschodí a dolu rozvoniavali čajové ruže jemných odtieňov broskyňovej a krémovej farby v slonovinovo bielych vázach.

V halách dláždených mramorom pobiehali sluhovia s handrami obmotanými okolo chodidiel, aby ich vyleštili ako ľad. Kĺzali sa po nich dovtedy, kým sa absolútne neleskli.

Deň predtým sa konala poľovačka a poľovníci sa vrátili s diviakom a vysokou zverou. V kuchyni kuchári pripravovali jedlo, štrngali tam hrnce a panvice, horeli ohne a oni rýchlo krájali cviklu a šúpali zemiaky na slávnostný banket.

Pávy, ktoré sa často potulovali po chodbách, vyhnala Kaťa, hlavná slúžka, lebo robili len neporiadok. No amurské leopardy stále behali po paláci, občas si ľahli do grófkinej postele a Anna ich hladkala po zamatovej srsti.

Grófka vzala napudrovanú striebornú parochňu a začesala si svetlé vlasy pod hustú sieťku.

„Čo myslíš, zlatko?“ Pozrela na parochňu a nasadila si ju na krásne svetlé vlasy. „Vyzerám dobre?“

„Je sivá, mama,“ odvetila Anna. „Vyzeráš v nej staro.“

Grófka sa na chvíľu prestala usmievať, ale potom sa spamätala. „Napudrované parochne sú podľa poslednej parížskej módy. Móde ešte nerozumieš, zlatko,“ dodala sladkým hlasom.

Z tmavomodrej šperkovnice na toaletnom stolíku grófka vybrala čierne diamantové náušnice a lesklé kryštály sa zaleskli ako miniatúrne lustre. Odložila náušnice nabok a potom vytiahla škatuľku, čo bola pod nimi.

Anne poskočilo srdce. Vstala zo zamatového vankúša a podišla k matkinmu plecu.

„Môžem ju otvoriť?“

Grófka sa usmiala. „Pravdaže.“

Vnútri na striebornom hodvábe ležal vzácny náhrdelník. Na striebornej retiazke visel čierny diamant v podobe slzy, veľkosti vlašského orecha. Okolo neho bolo zasadených niekoľko menších bielych diamantov, ktoré akoby vytvárali svätožiaru.

„Je krásny,“ vydýchla Anna. „Odkiaľ je?“

Tento príbeh počula už milión ráz, ale stále bola ochotná vypočuť si ho znova.

„Dala mi ho moja matka,“ odvetila grófka. „A jej ho dala moja stará mama. Je to rodinné dedičstvo, ktoré sa odovzdáva z generácie na generáciu. Jedného dňa, miločka, ho dám tebe.“

„Ďalej,“ ozvala sa grófka.

„Prepáčte mi, grófka.“ Kaťa, hlavná slúžka, potichu vošla do spálne.

„Áno, Kaťa, čo je?“

„V jedálni je problém. Posadili sme grófa Tolstého vedľa grófa Bobrinského…“