Sophie Barnes

A MOST UNLIKELY DUKE

Diamonds in the Rough

Copyright © Sophie Barnes, 2017

All rights reserved

Translation © Petra Pivovarová, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-416-8

Všem outsiderům světa.

A Georgi Bernardu Shawovi za poskytnutou inspiraci.

„Jsi pro mě vším.“

„Když nejsme spolu, nemyslím na nic jiného než na tebe – na chvíli, kdy tě opět spatřím – a já… odpusť mi, jestli jsem ti dříve ublížila. Odpusť mi, že jsem své city nevyjádřila dost jasně, že jsem nenašla odvahu bojovat o možnost být s tebou. Nyní to však učiním. Přísahám. Neboť si prostě nedovedu představit, že bych si zvolila život bez tebe.“

Sotva domluvila, políbil ji a přitáhl blíže k sobě. Jeho paže ji pevně objaly kolem pasu a ramen; nedokázal už čekat ani okamžik, toužil pocítit její hebkost a okusit její sladkost.

Oddala se mu s neméně vroucí dychtivostí, až mu z hrdla unikl tichý sten; její touha po blízkosti byla stejně mocná jako jeho. S prsty přitisknutými na jeho zádech se poddala jeho pohybům a nechala se vést, když prohloubil polibek, a společně se nechali strhnout nevyslovenou vlnou emocí.

1. kapitola

Londýn, 1818

Hustá mračna valící se oblohou nad Londýnem potemněla do odstínů šedi. Pod nimi, uprostřed dvora hostince U černé labutě, stál Raphe Matthews s rukama sevřenýma v pěst, svaly napjaté jako struny a odhadoval, v jakém úhlu a jakou rychlostí uvolní veškerou svou sílu. Instinkt mu přemýšlení urychlil. Neuběhla ani vteřina a jeho pěst se vymrštila.

Úder prudce vychýlil protivníkovu tvář do strany, vzduchem se rozprskla sprška slin a krve a obarvila jej karmínovými kapkami. Zástup přihlížejících, pestrobarevná směsice otrlých lidí, propukl v jásot. Tohle místo nebylo pro slabé ani bohaté. Páchlo špínou a každodenním bojem o přežití. Byla to čtvrť St. Giles – a přece se mohla rovnat samým útrobám pekla, neboť mezi nimi nebyl valný rozdíl.

„Jen do něj!“ vykřikl někdo.

Rapheho druhá pěst narazila s tupým zaduněním do tvrdé hrudi. Klouby ho zabolely a síla úderu zachvěla celým jeho tělem.

„Matthews, Matthews, Matthews…“ Skandování otřásalo vzduchem, Raphe změnil postoj a právě včas znovu nabyl rovnováhy, aby přijal rány, které následovaly. Nevadilo mu to, jen to odhalovalo náhlé zoufalství jeho protivníka.

Raphe zvedl pěsti, aby útok vykryl, a uhnul stranou z dosahu ran. Přesto byl blízko – tak blízko, že cítil pach potu na protivníkově kůži, viděl strach, jenž se mu zračil v očích, i kapky vlhkosti ulpívající v jeho vlasech, které mu postupně stékaly na čelo.

Vzduch prořízly další výkřiky, které se spojily v kakofonii nesrozumitelného hluku. Vlna povzbuzování se změnila. Došlo mu, že dav už nestojí na jeho straně.

Nenechal se vyvést z míry a soustředil se výhradně na muže, kterého měl porazit. Jeho dnešním soupeřem byl Calvin Butler. Raphe se vrhl vpřed, oddal se hněvu a bušil pěstmi, nevnímaje bolest ani vztek, dokud Calvin Butler neležel natažený na zemi a nezakrýval si rukama tvář na znamení porážky. Nastala prchavá vteřina ticha, sotva dost dlouhá, aby bylo jasno o výsledku, a pak diváci propukli v ohlušující jásot nad Rapheho vítězstvím.

Vyčerpán zavrávoral vzad a drobný déšť mu smáčel kůži. Kdosi mu přehodil kabát přes ramena a Butlerovi pomáhali postavit se na nohy. Byl na něj žalostný pohled: měl podlité oko a oteklý ret, který křivil jinak pohlednou tvář.

Raphe se otočil a zamířil do výčepu. Teď chtěl jediné. Napít se.

A hned.

„Butler nevypadá moc dobře,“ poznamenal jeho přítel Benjamin Thompson, když k němu došel. Byl o pár palců menší než Raphe, jeho zelené oči ladily s rezavými vlasy a pihami. Bezpochyby to byl nejlaskavější a nejspolehlivější člověk, jehož Raphe znal, hned po jeho vlastních sestrách. Společně zamířili k pultu, kde Ben okamžitě houkl na obsluhu: „Dvě pinty piva!“

Raphe se opřel lokty o pult a na Benovu poznámku jen zamručel: „Věděl, do čeho se pouští.“

Ben přikývl. Pivo dorazilo a oba muži se zhluboka napili. „Stejně jsi mohl ubrat. Byl už na kolenou. Nemusel jsi ho tak mlátit.“

Raphe ztuhl a stočil pohled k příteli. „Nemohl jsem si pomoct.“ Vztek ho zcela ovládal, poháněl ho vpřed a naplňoval mysl jediným cílem – zvítězit. „Jinak se rvát neumím.“

„Já vím,“ řekl Ben tiše.

Ne, nevíš. Nemáš sakra ani tušení.

V tomhle nebyl nikdy zcela upřímný, ani k Benovi. „Každopádně si tím slušně vydělám. Zajistím sestrám střechu nad hlavou.“

„To rozhodně.“

Raphe nemohl nesouhlasit. Jednou navštívil Benův domov – jedinou přeplněnou místnost, kterou sdílel se svými rodiči a pěti sourozenci. Oproti tomu si Raphe se sestrami žili téměř jako královská rodina. „Nikdy jsi nepřemýšlel, že bys odsud odešel? Ze St. Gilesu?“

Ben pokrčil rameny. „A kam bych měl jít?“

„Někam za lepším. Proboha, Bene, kdekoli je to lepší než tady. Jsi příjemný člověk. Určitě bys našel práci v nějakém nóbl domě v Mayfairu.“

Přítel si odfrkl. „A nechat na sebe z výšky koukat nějakého pána, co by po mně chtěl leštit boty – nebo hůř, vynášet mu nočník? To raději zůstanu poblíž přístavu, děkuju pěkně. Tady aspoň můžu být hrdý na svou práci.“

„Chápu. Ale tady si na vlastní dům nikdy nevyděláš. Nechtěl by ses jednoho dne oženit?“

„To bych chtěl. Ale všechno má své meze, Raphe.“ Napil se piva. „Neztratím svou důstojnost kvůli pár mincím – ani nehodlám sloužit lidem, které nemůžu vystát.“

Ta slova zasáhla Rapheho až do hloubi duše a naplnila ho studem. „Chápu,“ řekl obdivně. Kéž by dokázal být jako Ben, nechtít víc, než co mu život přinese. Kdyby se nemusel postarat o sestry, možná by mu na všem také tolik nezáleželo.

„Dnes jsi bojoval dobře, chlapče,“ ozval se náhle mužský hlas přímo za ním.

Raphe ztuhl, postavil pivo na pult a otočil se ke svému pánovi, jehož oděv – fialový sametový kabát a ladící cylindr – mu dodávaly výjimečnou okázalost. Přesto na něm nebylo zhola nic ušlechtilého. Byl to ničema, který zbohatl nečestně a na úkor druhých. Jeho minulost byla nejasná, ale říkalo se, že kvůli majetku a moci už nejednou zabil. Raphe nevěděl, čemu věřit. Jisté bylo jen to, že od příchodu Carltona Guthrieho před osmnácti lety ubylo ve St. Gilesu zločinů. Nebo se to aspoň říkalo.

„Pane Guthrie. Rád vás vidím.“ Byla to do očí bijící lež.

Guthriemu zacukal knír. „Nápodobně.“ Znělo to přívětivě, ale jen hlupák by to považoval za projev přátelství, zvlášť když po jeho pravici stál MacNeil, zjizvený skotský obr. Guthrie pokynul Benovi, který jeho pozdrav opětoval.

„Pojď. Dej si se mnou drink,“ řekl Guthrie Raphemu. „Máme si co říct.“

„A Thompson?“ zeptal se Raphe, který nechtěl nechat přítele stranou.

„Určitě na tebe rád počká.“ Sáhl do kapsy, vytáhl zlatou minci a položil ji před Bena. „Omluv nás. Co chci s Matthewsem probrat, se tě netýká. Chápeš?“

Raphe na Guthrieho chvíli hleděl, pak přejel pohledem na Bena. „Promiň. Já…“

„Nic se neděje,“ řekl Ben a strčil si do kapsy minci, která jeho rodinu uživí několik dalších dní. „Uvidíme se zítra v práci, jo?“

Raphe přikývl a sledoval, jak přítel odchází.

„Tak co?“ Guthrieho hlas ho přivedl zpět. „Co ten drink?“

Raphe přejel pohledem Guthrieho i MacNeila a krátce přikývl. „Jak si přejete.“

Guthrieho oči se rozzářily. „Výborně. Pojď za mnou.“ Vedl ho výčepem, kde se tabákový kouř mísil s vůní pečeného masa a piva. Na jednom stole rachotily kostky v hazardní hře. Někdo ho pohladil po stehně, ale Raphe ruku odstrčil.

„Nemáš náladu, miláčku?“ zeptala se žena, jež si právě obkročmo sedala na klín muži, který bez váhání zabořil obličej mezi její polonahá ňadra.

Zabylo mu jí líto. „Nemám čas,“ odvětil jemně a pokračoval v chůzi.

„Třeba později?“ zavolala za ním. Neodpověděl. Naštěstí jeho sestry takovému osudu unikly.

„Posaď se,“ řekl Guthrie, když vstoupili do soukromého salonku na konci výčepu. Místnost byla střídmě zařízená, stál tu jen obyčejný dřevěný stůl a čtyři židle. Na stůl někdo postavil džbán a několik korbelů. „Trochu piva pro mého šampiona?“ zeptal se Guthrie a ukázal na džbán.

Raphe se svalil na židli a nalil si pivo. Guthrie se rovněž posadil, i když mnohem elegantněji. „Dáte si taky?“ zeptal se Raphe a ukázal na stejný džbán.

Guthrie se rozzářil. „Moc rád.“ Počkal, až mu Raphe nalije, a pak zvedl korbel k přípitku. „Na tvé dnešní vítězství.“

„Na moje vítězství,“ vzdychl si Raphe a zapil hořkost, kterou cítil, nápojem stejně hořkým.

„Mám s tebou velké plány,“ pokračoval Guthrie a poklepal si prstem po nose. „Patnácté vítězství v řadě. To se jen tak nevidí.“

Raphe si všiml, že se mu v očích zajiskřilo, jako by uviděl poklad nebo něco podobného. „Co po mně chcete, Guthrie?“

„Ale no tak, Matthewsi.“ Guthrie ohrnul ret a odhalil zuby. „Copak člověk musí vždycky něco chtít? Copak si jen tak nemůžu dát pivo se starým kamarádem?“

Se starým kamarádem?

To stěží.

„Ne, když mě máte v hrsti.“

Guthrie se ušklíbl a jeho pohled potemněl. „Tak takhle náš vztah vidíš?“

Raphe cítil, jak se mu napínají svaly. Podíval se na MacNeila, který stál u dveří s palcem na dýce, a okamžitě si vzpomněl na trest, který přišel, když se jednou bláznivě pokusil vzdorovat Guthriemu. Raphe se narovnal a podíval se do očí muži, kterému patřil. „Co jiného bych měl vidět? Jsem vaše loutka, nebo snad ne?“

Guthrie přikývl. „To sice ano, ale má nejoblíbenější. A právě proto mám pro tebe nabídku.“

Raphe ztuhl. „Jakou nabídku?“

„Takovou, která by ti mohla přinést svobodu, chlapče.“

Ta představa byla až nepravděpodobně lákavá. Přesto se nemohl nezeptat. „Co mám udělat?“

Guthrie se k němu naklonil, opřel se lokty o stůl a prsty pravé ruky se začal hladit po bradě. „Abys tomu rozuměl, brzy se naskytne příležitost. A ne ledajaká.“

Raphe si zkřížil ruce na prsou. „Neříkejte.“

Guthrie se zamračil. „Nebuď netrpělivý.“ Lusknutím prstů přivolal MacNeila. „Dej tady mladému jeho výplatu.“ Chvíli se nic nedělo a pak na stůl s cinknutím dopadl kožený váček. „Pochopitelně jsme si nechali svůj podíl.“

Celých devadesát procent.

„Pochopitelně,“ opakoval Raphe. Ani se nesnažil skrývat svou nelibost.

„Každopádně…“ Guthrie se napil piva. „Říká se, že příští měsíc by se měl ve městě objevit Býk.“ Raphe se narovnal a Guthrie si utřel hřbetem ruky pěnu z úst. „Když se s ním utkáš a vyhraješ, vyrovnáš všechny své dluhy. Výhra bude obrovská.“

Raphe o tom nepochyboval. Býk byl světový šampion v boxu bez rukavic – neporažený od chvíle, kdy před několika lety porazil Tobiase Flannigana. Od té doby zmrzačil několik svých protivníků. Ten muž byl legenda. „Jdu do toho,“ řekl Raphe bez mrknutí.

„Ale jestli prohraješ…“

„Neprohraju,“ ujistil ho Raphe.

„Ale jestli přece jen…“

Raphe popadl váček s mincemi a strčil ho do kapsy. „Jsem si vědom rizika, Guthrie, a jsem ochoten ho podstoupit.“

Když se Raphe vrátil domů, bylo už po jedenácté hodině večer. Klouby měl citlivé a celé tělo ho bolelo. Byl rád, že unikl chladu, zavřel dveře před deštěm, který hustě padal z bouřkových mraků, svlékl si kabát a pověsil ho na háček za dveřmi právě ve chvíli, kdy z vedlejší místnosti, jež sloužila jako salonek, vyšla jeho sestra Amelia.

„Dobrý večer.“ Zívla a opřela se o zárubeň.

Raphe zaostřil zrak do šera. „Myslel jsem, že už spíš.“ Prošel kolem ní do malé kuchyně a sáhl po křesadle.

„Normálně už spím,“ řekla Amelia a následovala ho do chladné místnosti.

Přes ramena měla přehozený ošuntělý přehoz, který si bledými chvějícími se prsty přitáhla blíže k tělu. Raphemu se sevřelo srdce. Tohle nebylo správné. Jeho sestra si takový život nezasloužila. A ta druhá taky ne.

Zahnal beznadějné myšlenky, našel svíci, škrtl pazourkem a držel ho u knotu, až se plamínek rozhořel a zahnal tmu ke stěnám, kde pokračovala ve svém boji se světlem.

„Jestli tě to uklidní, Juliette už spí,“ řekla Amelia s odkazem na jejich mladší sestru, jejíž křehké zdraví bylo stálým zdrojem obav. Když Raphe nadzvedl poklici z hrnce, dodala: „Uvařila jsem k večeři polévku.“

„Voní výborně,“ ujistil ji.

„Oba víme, že to není pravda, ale cením si tvého optimismu.“

Raphe se na sestru usmál. „Možná se mi zítra podaří obstarat nějaké maso.“ Byla by to vítaná změna po bramborách a tuřínech, které už jedli celou věčnost. Kristepane, už ho unavovalo neustálé kručení v břiše a sestry… nikdy si nestěžovaly, ale on věděl, že potřebují výživnější jídlo, než dostávají.

„To by bylo hezké,“ řekla Amelia, i když v jejím hlase zaznívala pochybnost.

Trápilo ho, že mu nevěří. Popadl pecen chleba a uřízl si velký krajíc. „Kuře bychom si mohli dovolit. Pokud nám vydrží na pár dní.“

Amelia jen přikývla. Podala mu hrnek s vodou a tiše dodala: „Chybí mi vůně kuchyně.“

Raphe se zarazil. „Jak to myslíš?“

„Pečené maso na ohni, chléb v peci.“ Zasněně zavrtěla hlavou. „Je to legrační, maminku si nemůžu vybavit, ale kuchařku ano. Kulaté tváře, laskavý úsměv. Pamatuju si, jak jsme doma v kuchyni bývali šťastní.“

Při té vzpomínce Raphe pocítil únavu. Nepovažoval za nutné připomínat, že jí bylo sotva sedm, když přišli o rodiče, a Raphemu nezbylo nic jiného než odejít z jejich domu, ve kterém strávili dětství, a vzít sestry s sebou. Bylo mu teprve něco málo přes osm a už měl na zádech takové břemeno. „Vím, že takový život jsme si nepředstavovali.“ Cítil, jak v něm narůstá vztek, když si vzpomněl, co jim rodiče udělali, a rychle dodal: „Snad se to časem zlepší.“

„Určitě máš pravdu.“ Neznělo to příliš přesvědčivě.

Nabral na lžíci polévku, která chutnala jen o něco lépe než obyčejná horká voda. Amelia k němu přistoupila. „Nešla jsem spát s Juliette kvůli tomuhle dopisu.“ Zamávala mu před obličejem kusem papíru. „Přišel dnes, když jsi byl pryč.“

Raphe se zamračil. „Víš, od koho je?“ Už si ani nemohl vzpomenout, kdy naposledy dostal dopis. Nikdo jemu ani sestrám nepsal.

„Jméno je rozmazané. Adresa taky. Zázrak, že vůbec dorazil.“ Podala bratrovi dopis a sledovala, jak ho obrací a zkoumá písmo. Jakž takž čitelné bylo jen jeho jméno, a i to vypadalo, jako by ho někdo několikrát přepisoval. Pan Raphael Matthews.

Odložil lžíci a rozlomil pečeť.

„Co v tom dopise stojí?“ otázala se Amelia nedočkavě.

Raphe zatajil dech a pomalu četl jednotlivá slova, aby si byl jistý, že jim rozumí správně. Podíval se na sestru, zamrkal, sklonil hlavu a znovu se pustil do čtení. Rozhostilo se ticho. Amelia netrpělivě přešlápla z nohy na nohu. Nemohl tomu uvěřit, ale přesto to měl před očima černé na bílém. Zvedl hlavu, opřel se o opěradlo židle, papír mu zašustěl mezi prsty. „Píše se tu…“ Nevěřícně zakroutil hlavou. „Jsem prý nový vévoda z Huntley.“

Ticho by se dalo krájet. Amelia překvapeně a zároveň nejistě vytřeštila oči. Chtěla tomu věřit, ale přesto… „Opravdu?“

„Pokud je pravda, co se tu píše, pak ano.“

„Ale tatínek přece žádný šlechtický titul neměl, takže tomu nerozumím.“

„Já vím, je to neuvěřitelné. Absurdní. Ale…“ Podal jí dopis a sledoval, jak čte. „Myslíš, že by to mohl být podvrh?“

Amelia zakroutila hlavou. „To si nemyslím. Pečeť i známka vypadají dokonale.“ Přimhouřila oči a snažila se přečíst rozmazaný text, který Raphe v rozčilení přehlédl. „Pan Rupert Etheridge, advokát vévody z Huntley.“ Amelia se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. „Zatraceně!“

Raphe potichu přikývl. „Je to neuvěřitelné, co říkáš.“ Koukal na Amelii a snažil se tu novinu vstřebat.

„Máš úplnou pravdu, něco takového by mě nikdy ani nenapadlo.“

Amelia vrátila dopis Raphemu. Položil ho na stůl vedle misky s polévkou a píchl do něj prstem. „Faktem je, že náš pradědeček byl šestý vévoda z Huntley.“

„To vím, ale když umřel, jeho titul přešel na našeho prastrýce. Naše rodinná větev byla proto bez šlechtického titulu.“ Zaváhala, jako by se to snažila pochopit. „Myslela jsem, že titul se dědí z otce na syna, jak tedy mohl najednou přeskočit na tebe?“

„Právě o to jde. Tady se píše, že…“ Naklonil se a soustředěně četl zřejmě nejdůležitější část dopisu. „Panovnické listiny, kterými se udělují šlechtické tituly, obvykle obsahují omezení vztahující se na nepřímé dědice, ale v tomto případě tomu tak není. Z tohoto důvodu jsme hledali nejbližšího příbuzného zesnulého vévody a tím se, pane Matthewsi, zdáte být vy.“

„Ty jsi nejbližší příbuzný?“ Amelia nevěřícně nadzvedla obočí a otevřela ústa v němém úžasu.

„Zřejmě ano.“

„Zatraceně,“ řekla znovu a sesunula se na židli. „Nemůžu uvěřit, že neměl žádné syny. Nemívají aristokraté vždycky nějaké dědice nebo aspoň náhradníka pro takové situace?“

„Ano, ale tady stojí, že synové osmého vévody z Huntley zahynuli před několika měsíci na moři. Jejich otec ten šok zřejmě nezvládl. Zabilo ho to.“

„Bože.“ Amelia se na okamžik odmlčela, než dokončila svou myšlenku: „Takže neexistuje nikdo jiný než ty, kdo by ho mohl nahradit.“

„Ne. Jediným problémem je, že si nejsem jistý, jestli to zvládnu. Už je to patnáct let, co…“ Cítil, jak mu tuhnou ramena a píchlo ho u srdce. Nedokázal ani mluvit o události, která je všechny uvrhla do bídy. Bránil se tomu ze všech sil – odmítal otevřít dveře do černočerné tmy.

Tísnivé ticho naštěstí přerušila Amelia. „Můžeš ten dopis ignorovat, jestli se ti příčí představa být vévodou.“

„Máš pravdu.“ Představoval si, co by se stalo, kdyby se objevil v sídle vévody z Huntley. Ale vtom se černočerná tma rozestoupila a Ralphe stanul tváří v tvář víře, kterou v něho Bethany měla. Věřila, že jí pomůže, že ji zachrání. Vždyť byl jejím starším bratrem a ona k němu vzhlížela. Jenže on ji zklamal a teď byla po smrti.

Zabouchl dveře před nepropustnou tmou a pohlédl na Amelii. Tohle je ta chvíle, na kterou čekal. Příležitost udělat to, co si přál. Bethany už nezachrání, ale své přeživší sestry konečně dostane ze St. Gilesu zpět do světa, kam patřily. „Nemůžu tuhle příležitost odmítnout. Nemůžu vám odepřít to, co si zasloužíte.“ Nemůžu riskovat, že vás ztratím kvůli svým obavám a předsudkům. „Jen si to představ, Amelie. Už nebudeme hladovět, ani si dělat starosti o peníze. Už žádné přežívání z ruky do úst.“

„Už žádný pan Guthrie,“ vydechla.

Ta povznášející myšlenka ho naprosto okouzlila, okamžitě se však zarazil. „Víš, nikdy tam nezapadneme.“ Strávili příliš dlouhou dobu mezi nižšími vrstvami – sotva si dokázal vybavit, jaké to je, žít ve vznešeném domě a mít služebnictvo. Fox Grove Manor, dům, ve kterém vyrůstali, nebyl nijak zvlášť velký a ke konci už většina služebnictva odešla, ale matně si vzpomínal na cínové vojáčky a zvuk klavíru, který se linul domem, zatímco Molly utírala porcelán. Představa, že by si měl na ty nejprostší úkony najímat lidi, mu teď připadala velice zvláštní.

Zavrtěl hlavou nad tou absurdní myšlenkou a přemýšlel, jestli se po letech života mezi obyčejnými lidmi vůbec dokáže vznešenému životu přizpůsobit. A to byl teprve začátek. Raději si ani nepředstavoval posměch, kterému budou muset čelit při každém klopýtnutí. Protože jestli o šlechtě něco věděl, pak to byla jejich chladná a drsná nevraživost vůči těm, kdo k nim nepatří.

„Tady máme aspoň přátele.“ Vzpomněl si, co mu Ben dříve řekl. Ben by nikdy nepochopil rozhodnutí, o kterém Raphe právě uvažoval. A co hůř, Raphe v hloubi duše věděl, že pokud přijme vévodský titul, jejich přátelství skončí. A mají-li on a jeho sestry vůbec nějakou šanci začít nový život v Mayfairu, budou muset přetrhat veškeré vazby se St. Gilesem.

„Máš pravdu. Určitě mi budou někteří lidé chybět – lidé, kteří k nám byli v průběhu let laskaví, třeba rodina Mary-Ellen a taky Haroldsonovi.“ Chytila Rapheho za ruku a pevně ji stiskla. „Ale zde nemáme žádnou budoucnost. Já teda žádnou nevidím.“

„Já vím. A je mi to hrozně líto.“

„Ty za to nemůžeš.“

„Nemůžu, ale teď mám konečně šanci věci změnit.“ Už se rozhodl. „Přijmu vévodský titul a vy dvě budete konečně žít, jak si zasloužíte.“

Sevřela rty a souhlasně přikývla. „Zcela určitě budeme mít snadnější život než ten, který máme teď.“

Věděl, že sestra podceňuje úkol, který je čeká, ale nechtěl se hádat. Těšilo ho vědomí, že sestry již brzy budou žít jako dříve. Uvědomoval si však, že to nebudou mít snadné a že jejich hrdost a důstojnost budou podrobeny zkouškám na každém kroku. Popřál sestře dobrou noc a v duchu se začal připravovat na bitvu, která je čekala. Mají před sebou náročné období.

2. kapitola

Lady Gabriella Radcliffová seděla v salonu v domě své rodiny a pozorovala muže, který seděl naproti ní. Jmenoval se Simon Nugent, rovněž známý jako hrabě z Fieldingu. V současnosti zřejmě nejžádanější svobodný mládenec na sňatkovém trhu. Po jejím boku seděly dvě velice urozené dámy: Gabriellina matka Portia, hraběnka z Warwicku, a Gabriellina teta z otcovy strany Caroline, vévodkyně vdova z Everly. Tu vystrnadil z vlastního domu odporný synovec jejího zesnulého manžela, a tak před dvěma lety přijala nabídku svého bratra a nastěhovala se do Warwick House, což Portia nesla nelibě. Přestože se obě ženy snažily o zdvořilé chování, byly natolik rozdílné, že se dostávaly do konfliktu téměř při každé příležitosti.

„Jezdíte často na lov?“ zeptala se Gabriellina matka. Natáhla se pro talíř s koláčky a nabídla hraběti z Fieldingu.

Odmítl jemným gestem ruky a odpověděl klidným hlasem: „Nikdy.“

Teta Caroline se zavrtěla. Pohovka byla poměrně úzká, což Gabriellu přimělo přemýšlet, proč vlastně musí sedět tak hloupě, jako tři soudci hledící na obžalovaného. Musela se hodně ovládat, aby se nerozesmála, přesto jí z hrdla unikl přidušený zvuk. Matka ji odměnila šťouchnutím loktem do žeber.

„Myslela jsem, že všichni urození pánové jezdí na lovy,“ poznamenala teta Caroline.

Fielding si oprášil neviditelné smítko z kalhot a zavrtěl hlavou. „Je to špinavá práce. Když jsem na venkově, raději rybařím.“

Gabriella tiše usrkávala čaj a soustředila se, aby držela šálek správně. Tento prst ohněte a ten druhý narovnejte. „Možná bychom mohli jít někdy na ryby spolu, co říkáte?“

„Cože? Na ryby?“ Fielding překvapeně nadzvedl obočí.

„Hrbíš se,“ zašeptala matka.

Gabriella se narovnala a v duchu proklela den, kdy její sestra Victoria odešla. To ona tu měla nyní sedět místo ní. To ona se měla výhodně provdat. Bože, vždyť se o ni ucházel markýz, a to velice usilovně. Všichni byli nadšeni, dokud sestra vznešeného nápadníka nezavrhla kvůli něčemu, co nikdo neschvaloval. Následně se veškerá pozornost obrátila na Gabriellu – jinou než ostatní vznešené dívky, od níž se nyní očekávalo, že se provdá nad své možnosti. Že si najde někoho lepšího než nějakého zoufalce, který přimhouří oči nad jejími nedostatky.

Opravdu depresivní představa.

Z myšlenek ji probral další šťouchanec do žeber a Gabriella sebou trhla. Rychle přikývla, protože si uvědomila, že na ni všichni zírají a očekávají, že odpoví. „Já…“

„Dělá si jen legraci,“ přerušila ji matka.

„Myslím, že nedělá,“ řekla teta Caroline.

Fielding se podíval oběma ženám do tváře a následně upřel vážný pohled na Gabriellu. „Jste velice zvláštní žena, lady Gabriello. Rybaření…, to je spíše práce než zábava, do toho byste se neměla pouštět. A navíc je u vody všudypřítomný hmyz.“

„Mám hmyz docela ráda,“ připustila Gabriella. Nahmatala si na šatech uvolněnou ozdobu a nemohla si s ní přestat pohrávat.

Fielding naklonil hlavu na stranu. „Prosím?“

„Mám ráda hmyz,“ vysvětlila Gabriella. „Připadá mi zajímavý.“

„Má sbírku brouků,“ poznamenala teta Caroline.

„Možná bych vám ji někdy mohla ukázat,“ navrhla Gabriella. „Mám i pavouky…“

„Jen tak laškuje, pane,“ přerušila ji matka a nervózně se zachichotala. „Gabriella se nezabývá takovými… takovými…,“ mávala rukama a hledala vhodná slova, „nevhodnými koníčky.“

„To rád slyším,“ řekl stroze Fielding, ale nezdálo se, že by ho Gabriellina matka přesvědčila. Na chvíli se odmlčel a upřel na Gabriellu přísný pohled. Najednou si na něco vzpomněl a překvapeně vytřeštil oči. „To jste byla vy, kdo kdysi bránil toho čmeláka, že ano?“

„Dětinská chyba, kterou jí nesmíte vyčítat,“ řekla matka dříve, než stačila Gabriella zareagovat. „Teď je úplně jiná. A nezapomeňte na její nemalé věno.“

„Samozřejmě,“ řekl Fielding s úsměvem na tváři. Zdálo se, že se trochu uvolnil. „Přesto bych vám doporučil vzdát se rybaření i entomologie. Ani jedno není koníček pro dámy.“

„Vskutku,“ podotkla suše lady Everlyová, „Ještě by ji mohl píchnout komár.“

Ačkoliv ji Fieldingův komentář podráždil, Gabriella se musela hodně přemáhat, aby nevyprskla smíchy. Zcela jasně cítila matčino nesouhlasné pobouření nad sarkastickým humorem své švagrové.

„A výsledkem by byl velice neestetický pupínek, kterého byste se měla vyvarovat,“ poznamenal Fielding.

„Máte naprostou pravdu,“ vydechla Gabriellina matka s upřímným obdivem nad jeho prozíravostí. „Je bezpochyby lepší obdivovat přírodu z bezpečné vzdálenosti.“

Gabriella se kousla do rtu. Věděla, že nesouhlasit by bylo velice neslušné. Vždyť muži nemají rádi hádavé ženy, jak jí matka často připomínala. Nalevo od ní se ozvala teta: „Proboha živého. Nežádá přece, aby směla jezdit dostihy.“

Fielding zbledl a zděšeně odložil porcelánový šálek na talířek tak prudce, až to cinklo. „V to tedy pevně doufám!“

Gabriella zalapala po dechu, poněkud zahanbená tetinou přímočarostí, třebaže to byla jedna z vlastností, které na ní obdivovala nejvíce.

„Prosím, omluvte mou švagrovou,“ procedila Gabriellina matka skrze zaťaté zuby. „Má obdivuhodnou schopnost pronášet ty nejnesmyslnější věci.“

Ačkoli teta mlčela, Gabriella cítila její rozmrzelost – jako by vedle ní rostla žhavá koule, připravena každou chvíli vybuchnout. Gabriella by se nikdy neodvážila říct Fieldingovi, že se v něčem mýlí, ani se vymezit proti jeho přáním. Bylo by to v rozporu s vůlí jejích rodičů i s povinnostmi, které na jejích bedrech spočívaly od okamžiku, kdy Victoria s velkým skandálem opustila urozenou společnost. A jelikož se Gabrielle poštěstilo upoutat Fieldingovu pozornost – byť za pomoci nemalého věna – ze všech sil se snažila nedopustit nic, co by mohlo narušit křehkou rovnováhu jejich vzájemného dvoření. Nemohla připustit, aby se dal na útěk.

Namísto přilévaní oleje do ohně se tedy v duchu modlila, aby se nálada v salonu obrátila k lepšímu, a proto držela jazyk za zuby. Raději se jala obdivovat Fieldingův oděv – zlatou vestu s vyšívanými bleděmodrými květy pod tmavomodrým kabátem. Mayfair Chronicle jej přece oslavoval jako nejelegantnějšího muže Londýna. Na okamžik ji napadlo, kolik času asi tráví se svým krejčím, komorníkem a zrcadlem.

„Gabriello!“

Překvapeně zamrkala. „Ano, prosím?“

„Dávej přece pozor,“ zasyčela jí matka do ucha.

„Právě jsem chválil vaši krásu,“ pronesl Fielding jemně; jeho hlas by bezpochyby dokázal získat nespočet srdcí. „Smím říci, že dnes vypadáte obzvlášť půvabně?“ Seděl s rukama elegantně složenýma v klíně, záda rovná a chodidla položena ve správném úhlu. Vždycky seděl, jako by pózoval malíři. „Růžová barva vašich šatů velmi lichotí vaší světlé pleti.“

Gabriella cudně sklopila hlavu a odvětila zdrženlivým úsměvem, který měl vyjádřit potěšení, aniž by jí pokřivil rysy. Jak matka vždycky říkala, dáma se nikdy nesmí usmívat přehnaně. Zuby slouží ke kousání, nikoliv k ukazování.

„Jste příliš laskav, pane,“ řekla tiše.

„Ale vůbec ne.“ Opatrně zvedl šálek, upil čaje a znovu jej položil na talířek. Koláčky na stole zůstaly nedotčené. Fielding by před dámami nikdy nejedl – a protože nejedl on, nejedly ani ony. Pohlédl směrem k oknu a pak zpět na Gabriellu. „Dnes je velmi příjemný den.“

Gabriella přikývla. „Přišel jste pěšky, nebo jste přijel?“

„Přijel jsem kočárem.“ Na okamžik se odmlčel, jako by něco zvažoval. „Možná bych vás mohl svézt. Co kdybychom se projeli parkem. Samozřejmě s dovolením vaší matky.“

„To je velice velkorysá nabídka,“ odvětila Gabriellina matka. „Nevidím důvod, proč byste nemohli jet.“

Lady Everlyová odložila šálek. „Bude to vaše první společná projížďka na veřejnosti, je to tak?“ Tetina narážka byla zřejmá. Chtěla Gabriellu varovat, že pokud nabídku přijme, lidé ji uvidí s Fieldingem a jejich vztah se stane oficiálním.

Gabriella zaváhala, rozpolcená mezi povinností k rodině a vlažnými city k muži, kterého jí rodiče vybrali. Opravdu se chce za Fieldinga provdat? Ne. To v žádném případě. Jenomže po skandálu, který její sestra Victoria způsobila tím, že nejprve zrušila své zasnoubení s markýzem z Bellmoru a následně se provdala za neurozeného muže, neměla Gabriella na vybranou. Moc dobře si uvědomovala, že na ní závisí osud celé rodiny. A navíc neměla nikoho raději než Fieldinga. Ať už si vezme jeho nebo jiného urozeného nápadníka, který o ni projeví zájem, nic podstatného se pro ni nezmění. Když se na to dívala z širší perspektivy, Fielding byl lepší než nic.

Ostatně nikdy netrpěla iluzemi o manželství z lásky. V jejím světě se takové věci jednoduše neděly – ve světě, kde záleželo především na pověsti, majetku a rodokmenu. Takže místo aby nabídku na projížďku odmítla, v což teta nepochybně doufala, Gabriella se rozhodla potěšit své rodiče. „Jistě, mylorde. Moc ráda s vámi pojedu.“ Bezpochyby to bude zábavnější než popíjet čaj a vést hovory o nepodstatných věcech. „Omluvte mě na okamžik. Dojdu si pro čepec a pléd.“

Gabriella se postavila a její nápadník ji následoval. Nabídl jí ruku a opatrně ji vedl kolem nábytku ke dveřím. „Doporučuji vzít si modrý,“ poznamenal, když se rozloučili s rodinou a vycházeli ze salonu.

„Prosím?“

„Mám na mysli váš pléd,“ vysvětlil. „Modrý bude ladit s vašima očima a rovněž s mým kabátem.“

„Ovšem.“ Naštěstí se jí podařilo vykouzlit úsměv – takový, který zakryl její nutkání ho udeřit.

O pár minut později vyjeli klidným klusem směrem k parku. Koňská kopyta klapala po dláždění a ocasy obou zvířat se spokojeně pohupovaly ze strany na stranu v dokonalé harmonii. Gabriella váhavě pohlédla na Fieldinga. Jeho nabubřelé chování poměrně často zastínilo jeho vzhled, který – jak musela uznat – byl velice příjemný. Jistě, teta často mluvila o velké vášni a o tom, jak je nezbytná ke skutečnému štěstí, Gabriella však nesouhlasila. V tuto chvíli ji zajímalo jen jediné – přesvědčit Fieldinga, aby jí dovolil věnovat se i nadále entomologii.

Kousla se do rtu a usilovně přemýšlela. Možná by mohli žít odděleně. Ta představa se jí velice líbila. Mohla by trávit dny katalogizováním motýlů a hrát si s dětmi. Při pomyšlení na plození dětí se instinktivně zachvěla, ale napadlo ji, že když zavře oči a bude myslet na něco veselého, nějak ty nepříjemné chvíle určitě přetrpí. Rozhodně ji však ani nenapadlo snít o manželství z lásky… Ne, to ne, takovými hloupostmi se nenechá rozptylovat. Moc dobře ví, jaké jsou její povinnosti.

Byla pevně rozhodnuta získat si Fieldingovu přízeň, a tak mávla rukou směrem ke koním. „Nádherná zvířata,“ prohodila, zatímco Fielding vedl spřežení po Piccadilly směrem k Hyde Parku.

„Děkuji,“ odvětil, zjevně potěšen. „Jak víte, na koně si opravdu potrpím. Když jsem tyhle dva krasavce uviděl minulý týden u Tattersalla, okamžitě jsem věděl, že je musím získat. Hrabě z Bromwellu je chtěl také, ale měl smůlu.“

„Třeba mu je někdy půjčíte.“

Fielding se k ní otočil s rozhořčeným výrazem ve tváři, jako by nemohl uvěřit, co mu to právě navrhla. „To sotva.“ Znovu obrátil pozornost k otěžím. „Nepatřím k lidem, kteří se rádi dělí o své věci.“

Gabriella pevně sevřela kovový rám sedadla a usilovně se snažila skrýt své pocity. Věděla, že je Fielding soutěživý a majetnický a že nade vše miluje vítězství. Jeho hlavním smyslem života bylo překonávat ostatní v tom, co ho zajímalo. To proto si opakovaně kupoval nejmódnější kočáry, nejušlechtilejší koně i nejnovější vynálezy, včetně soukromé železnice pro své venkovské panství. I o Gabriellu se zajímal ze stejného důvodu.

Vjeli do parku a chladný květnový vzduch prosycený slunečními paprsky jí zbarvil tváře do růžova. Gabriella si uvědomila, že jediným důvodem, proč se o ni Fielding zajímá, je její věno, ke kterému otec přidal ještě věno své druhé dcery. Fielding toužil po jejím majetku podobně jako po novém koňském spřežení minulý týden, případně po další vyšívané hedvábné vestě, kterou si bude chtít koupit zítra.

Na druhou stranu si nemá nač stěžovat. Získá přece titul hraběnky a pohodlný život. Rodiče budou spokojeni, společnost ohromena a ona bude mít své děti a sbírku hmyzu. Nenápadně se podívala na Fieldinga. Řekne mu, že se za něj provdá jen za podmínky, že jí dovolí i nadále se věnovat entomologii. Ano, to je dobrý nápad. Promluví o tom s otcem a bude si držet palce, aby jí to nezakázal.

„Podívejte,“ řekl Fielding a přitáhl koním otěže. „Tamhle jedou markýz a markýza z Wilmingtonu.“ Smekl klobouk a Gabriella zamávala, když míjeli kočár jedoucí v protisměru.

Všimla si, že Fielding nezmínil přítele lorda Wilmingtona, nechvalně známého pana Lowella, který rovněž seděl v kočáře. Pan Lowell byl bohatý majitel klubů, jehož záliba v operních pěvkyních, baletkách a nešťastných manželkách jiných mužů mu vynesla pověst nenapravitelného svůdníka.

Gabriella však věděla, že nejde jen o Lowellovu pověst. Fieldingovi vadila především Lowellova neustálá kritika aristokracie. Jako by to chtěl potvrdit, náhle pronesl: „Nemůžu toho muže vystát. Naprosto postrádá eleganci a noblesu, která naši třídu odlišuje od ostatních lidí.“ Bylo zcela jasné, jak to myslí. Ostatně nemluvil tak poprvé. „Aristokracie přežije jen tehdy, udrží-li si odstup od mas. Jakmile ponoříme nohu do vody obyčejnosti a sprostoty, bude vše ztraceno. A mám-li být upřímný, není nic obyčejnějšího a sprostšího než pan Lowell. Kdybyste věděla, jaká místa údajně navštěvuje…“ Fielding se znechuceně otřásl. „Je to bezpochyby nemravný člověk, drahá slečno. O tom nemůže být pochyb.“

Gabriella nic nenamítla.

„Vaše matka mě pozvala do svého knižního klubu,“ řekla a záměrně změnila téma. „Včera odpoledne jsem od ní obdržela dopis.“

„Velice si vás oblíbila – což můžete považovat za velký úspěch.“ Krátce na ni pohlédl a zabočil na cestu lemovanou stromy. „Mamá nesnáší pošetilé dívky a já s ní naprosto souhlasím. Většina současných debutantek je příliš odvážná… a troufalá.“

„Já taková nejsem,“ vyklouzlo Gabrielle, když míjeli trojici mladých dam na procházce. Všechny znala, a tak jim zamávala. Odpověděly zdvořilou, ale neupřímnou úklonou.

„Kdepak. Vy, slečno, jste zosobněním počestnosti.“

Jeho poznámka ji málem rozesmála. Kdyby jen tušil, jak bezstarostná a divoká bývala ještě před rokem, než rodičům došlo, že osud celé rodiny závisí na jejím chování. Od té chvíle ji vychovávali a tvarovali tak, aby přesně zapadla do formy, kterou pro ni vybrali.

„Vy byste nikdy neřekla nic nevhodného ani neztropila žádný skandál,“ pokračoval. Na čmeláka už zřejmě zapomněl. „Vaše dokonalá výchova by vám to jednoduše nedovolila. Vskutku, váš smysl pro správné chování je ve vás tak hluboce zakořeněn, že nikdo nemůže pochybovat o vaší morálce.“

Gabriella na něj překvapeně pohlédla. Fielding přesně popsal urozenou dámu, kterou se snažila být už celý měsíc od svého vstupu do společnosti. Chovala se tak, jak jí matka vštěpovala. Věřila, že díky tomu si najde ideálního manžela. Ovšem teď se najednou cítila strašně nudná a nezajímavá. Neubránila se povzdechu. „Má sestra Victoria je úplně jiná.“

„To v každém případě,“ přisvědčil a jeho hlas zněl náhle přiškrceně. „Doporučil bych vám, abyste o ní, pokud možno, nemluvila. Distancovat se od skandálu, který v loňském roce způsobila, by mělo být vaší nejvyšší prioritou.“

„Máte naprostou pravdu,“ souhlasila Gabriella a litovala, že se o sestře zmínila.

„Nedělejte si zbytečné obavy. Známost se mnou vám velice pomůže, a jakmile se vezmeme, pochybení vaší sestry jednoduše upadne v zapomnění. Uvidíte, slečno. Všichni budou chtít být s hraběnkou Fieldingovou zadobře, a tak brzy zapomenou, co se stalo.“

Gabriella se nad tou povrchností v duchu ušklíbla. A co se týče její sestry…, ještě se nedokázala smířit s jejím ukvapeným sňatkem a náhlým odjezdem z Anglie. Svatba proběhla na zvláštní povolení tak rychle, že se o ní Gabriella dozvěděla, až bylo po všem. A to znamenalo jediné.

Následně vyšel skandální článek v Mayfair Chronicle, popisující zrušené zasnoubení s Bellmorem a Victoriin útěk s panem Connollym, majitelem železáren z New Yorku. Krátce nato si rodiče Gabriellu zavolali a vysvětlili jí, co se od ní očekává. Jedině ona může zachránit rodinu před zkázou.

Následoval dlouhý rok každodenního učení. Nebylo totiž žádným tajemstvím, že Gabriella byla v minulosti považována za problematickou dceru, do které se nevkládaly velké naděje. Byla to příšerná doba, ale ona zároveň chápala zoufalství svých rodičů. Útěk milované Victorie byl šokující i zdrcující zároveň, přesto musela Gabriella připustit, že sestřino rozhodnutí vdát se z lásky bylo svým způsobem obdivuhodné. Měla by z toho mít radost, přesto sestře nemohla odpustit, že se jí se svými city ke Connollymu nikdy nesvěřila. Vždycky si byly velice blízké; dvouletý věkový rozdíl mezi nimi nic neznamenal.

Na rozloučenou jí sestra zanechala jen krátký vzkaz. Nic víc. Od té doby uplynul rok a z Ameriky nedorazil jediný dopis.

Gabriella nechtěla dál setrvávat v pochmurné náladě, a tak řekla: „Myslím, že jsem vám ještě nepochválila rukavice, pane. Musím přiznat, že tento odstín hnědé je nesmírně působivý. Váš vkus a cit pro módu jsou naprosto bezchybné.“

Okamžitě odměnil její lichotku zářivým úsměvem. Nemilovala ho a zřejmě ho nikdy milovat nebude a on ji určitě rovněž nemiluje ani milovat nebude, ale komu na tom vlastně záleží? Nakonec budou oba docela spokojení. Gabriella byla pevně rozhodnuta neudělat stejnou chybu jako Victoria. Uvědomovala si své povinnosti, ačkoliv představa, že bude muset svému manželovi lichotit až do smrti, ji docela děsila.

Ne. Rozhodně bude muset zařídit, aby žili odděleně. Možná by to mělo být někde výslovně uvedeno. Ona bude mít děti, svoji sbírku hmyzu a možná psa – malého, který by jí mohl sedět na klíně – a Fielding by měl své koně, její věno a dědice, kterého potřeboval, a zároveň by se vyhnuli strastem, jež manželství nevyhnutelně přináší. Vskutku, takový návrh by ho nepochybně nadchl. On by mohl zůstat ve městě, ale ona by si užívala venkova. Bylo to dokonalé řešení, které bude muset se svým nastávajícím detailněji probrat během některé z dalších schůzek. Musí však najít správný způsob, jak toto téma vhodně nastolit.

Avšak vzhledem k tomu, co věděla o Fieldingovi a o jeho netajené touze zmocnit se jejích sto tisíc liber, si byla poměrně jista, že přistoupí na její podmínky.

S touto myšlenkou a s výrazně lepší náladou se pustila do hovoru se svým nastávajícím o lidech, které míjeli, o krásném počasí – o bezvýznamných tématech, avšak příjemně bezpečných. A přestože s ním v několika bodech nesouhlasila, zdržela se vyjádřit vlastní názor, neboť věděla, že by na něm tak jako tak nezáleželo. Nepřineslo by to vůbec žádný užitek, leda by jej to podráždilo – a to bylo to poslední, co si nyní přála, když usilovala o jeho vstřícnost.

Když se vrátili na St. James Street, kde stál dům jejích rodičů, nedozvěděla se o svém nastávajícím nic nového a on se nedozvěděl nic nového o ní. Což znamenalo, že vše probíhalo podle očekávání – jejich známost nebyla ničím víc než praktickým ujednáním výhodným pro obě strany.

Jamile však dorazili k Warwick House, spatřili, že před sousedním domem, v němž až do své náhlé smrti před dvěma měsíci bydlel vévoda z Huntley, zastavil ošuntělý kočár. Povídalo se, že vévoda nedokázal unést ztrátu svých synů, kteří tragicky zahynuli pouhých pár týdnů před ním při plavbě na moři. Od té doby se hojně spekulovalo o pokračování rodu Huntleyových, neboť vévoda byl jedináček a jeho synové nebyli ženatí.

Nevzhledný kočár blokoval ulici a bránil jim v průjezdu. Gabriella se zamračila. A mračila se ještě víc, když spatřila dvě dívky, které vystupovaly z kočáru tak neobratně, až málem upadly na zem. Zjevně nebyly zvyklé na nic jiného než na chůzi. A ty jejich šaty…, vypadaly, jako by žily někde na ulici.

„Copak nevědí, že vchod pro služebnictvo je vzadu?“ otázal se Fielding a jeho ostrý tón vytrhl Gabriellu z vlastních úvah.

„Zřejmě ne,“ odpověděla a sledovala dívky, které se zdály starší, než si zprvu myslela. Mohly být přibližně v jejím věku. Podle pomačkaného oděvu to byly služebné, ale co zde potom pohledávaly? Pierson, majordomus rodiny Huntleyových, přece neměl důvod najímat další personál. Ledaže… Dveře Huntley House se rozlétly a vyšel z nich lokaj, jenž bez váhání zamířil k dívkám. Gabriella a položila ruku na Fieldingovo předloktí. „Myslíte, že se našel dědic?“

„Nevím. Snad…“

Jeho slova přerušilo tupé zadunění zavazadla, které někdo vyhodil z kočáru. Vzápětí se objevila mužská hlava; neoholená čelist a neposlušné prameny tmavých vlasů padající do čela upoutaly Gabriellinu pozornost. Zaujatě sledovala, jak muž vyskočil z vozu, narovnal se do překvapivé výšky a sestoupil na chodník, pak podal ruku lokajovi, jenž na okamžik rozpačitě zaváhal, než pozdrav přijal.

Z kočáru se jala vystupovat další postava. „To je zvláštní,“ poznamenala Gabriella, když poznala Piersona. „Nevedou snad majordomové pracovní pohovory obvykle v domě?“

„Ten můj ano,“ odvětil Fielding. „Aby si služebnictvo vyzvedával osobně, a ještě k tomu obyčejným nájemným kočárem – to je krajně neobvyklé.“

Vysoký muž se náhle otočil ke kočímu. „To bude všechno,“ zavolal hlasem s neurozeným přízvukem. Určitě nepůsobil jako někdo, kdo by se měl pohybovat po St. James Street uprostřed Mayfairu.

„Vskutku nanejvýš neobvyklé,“ zopakoval Fielding.

Gabriella musela souhlasit. S rostoucí zvědavostí sledovala, jak se lokaj snaží zvednout zavazadlo, které bylo předtím vyhozeno z kočáru, zatímco jeho majitel se ho očividně nehodlal vzdát. Strhl se podivný zápas o prostý plátěný vak, kterému Pierson bezmocně přihlížel.

„Promiňte, slečno,“ řekl Fielding, když zabezpečil otěže, „ale tato situace vyžaduje vysvětlení. Dopřejte mi okamžik. Hned jsem zpět.“ Gabriella sledovala, jak rychlým krokem přistupuje ke skupině a svým okázalým tónem s pozoruhodnou účinností okamžitě zastavuje veškeré dění.

V té chvíli se Gabriella rozhodla zasáhnout. Musela, protože bylo zřejmé, že sluha postrádá jakékoliv vychování, a mohlo by se stát, že si Fielding přivodí zranění.

Pierson se pokusil protestovat. „Vy…“

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola