Copyright © 2025 by Raelene Samms

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kateřina Harrison Lipenská, 2026

Cover © Najla Qamber, 2026

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2026

ISBN 978-80-277-7423-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-7424-1 (mobi

Obsah

VAROVÁNÍ OHLEDNĚ OBSAHU

ESO POHÁRŮ

SLIB

OPUŠTĚNÁ

PRINCEZNA V PRÉRII

NEVYŘČENO

STÍNY

TA DÁ

JDE DO TUHÝHO

STEHY

RENEGÁT

ZVÍŘE

REPOZICE

DRBÁNÍ

LEHKOMYSLNÍ

KLESÁNÍ

VYNOŘENÍ

ZÁSAH ŠTĚSTĚNY

PŘEKÁŽKY

VE VATĚ

DRÁPY

DŮM HRŮZY

TEMNÁ ZÁKOUTÍ

ROZVÁZÁNO

BITEVNÍ POLE

ČAS VYPRŠEL

PSANÍ

TROJKA MEČŮ

EPILOG 1

EPILOG 2

BONUSOVÁ KAPITOLA

ZÁVĚS

PODĚKOVÁNÍ

PLAYLIST

VAROVÁNÍ OHLEDNĚ OBSAHU

Přestože je Sojka & Sekáč černá romantická komedie a doufejme, že vás skrze šílenství rozesměje, je opravdu černá! Čtěte prosím uvážlivě.

Pokud máte dotazy k následujícímu seznamu, neváhejte mě kontaktovat na brynneweaverbooks.com nebo na některé ze sociálních sítí (nejaktivnější jsem na Instagramu a TikToku).

- Oční bulvy… opět. Jestli to někoho uklidní, nemám tušení, proč o nich pořád píšu, protože všechno kolem očí mi přijde naprosto nechutné

- Oční víčka. Jo. Už jsme tam

- Myslím, že cukrovou vatu nikomu tak úplně nezhnusím, jen se na ni odteď asi budete dívat jinak

- Ale možná někomu zhnusím párky a/nebo hot dogy

- Nevhodné užívání sponkovaček

- Je drogově závislý mýval spouštěč? Diskutujme!

- Klauni

- Sexy klauni

- Vážná zranění, sanitky, otevřené zlomeniny, vpichy, ztráty krve, nemocnice, zotavování po operaci

- Napíchnutí (ne sexuálního druhu, i když… to vlastně taky)

- Odkazy na domácí násilí (není popisováno), psychologické/emoční zneužívání, sexuální obtěžování, hrozby a zastrašování, misogynie

- Zraněný pes – ale jestli jste četli knihu Skřivan & Řemen, už víte, že Bentley bude v pohodě! Je to moc velký mrzout a tvrďák, než aby umřel

- Rodičovské zanedbávání, fyzické týrání dětí (není popisováno)

- Četné zbraně a ostré předměty, včetně nožů, střelných zbraní, baseballových pálek a kovových háků – ale na to všechno už jste nejspíš zvyklí

- Podrobné sexuální scény zahrnující (mimo jiné) hračky pro dospělé, primal fetiš, úchylku na sperma, anální sex, hrubý sex, sex na veřejnosti

- Výrazný a barvitý jazyk se spoustou „rouhání“. Nestěžujte si, že jsem vás nevarovala!

- V knížce je hodně zranění a umírání… koneckonců vypráví o lékaři a sériové vražedkyni, kteří se do sebe zamilují, takže to je asi jasné

A pozor – pokud jste typ čtenáře, který rád přeskakuje epilogy, pokorně prosím, abyste tentokrát udělali výjimku! Nechystají se sice žádná miminka ani těhotenství, ale možná najdete jedno nebo dvě překvapení, která byste si neměli nechat ujít. Prostě mi věřte! (Teď si možná říkáte: „Ale ta zmrzlina! Pizza! Pivo a smoothies a nóbl vápník!“ Já vím, já vím – ale tentokrát mi fakt věřte. Haha!)

Pro ty z vás, kteří jste četli knížky Kavka & Řezník a Skřivan & Řemen a pomysleli si: „Už mám za sebou zmrzku a pizzu, tak něco vydržím“… jsem s vámi. A tohle se vám bude líbit.

ESO POHÁRŮ

Rose

Když dáte člověku pořádnou ránu zezadu do hlavy, oční bulvy mu vyletí z obličeje.

Nebo jsem to aspoň někde četla. A přesně na to myslím, když míchám tarotový karty a sleduju toho podezřele vyhlížejícího kreténa, kterej si deset metrů ode mě naleje do limonády chlast z placatky a pak si dlouze lokne. Rukávem kostkovaný košile si otře to, co mu vyteklo na bradu. Vzápětí si krkne, nacpe si do svý hnusný držky půlku hot dogu a napije se znovu.

Mohla bych ho praštit po palici, až by mu oči vyskočily z důlků.

A žena, která sedí naproti mně? Vsadím se, že tý by to ani trochu nevadilo. Potlačím potměšilej úsměv a doufám, že si nevšimla, jak se mi zablejsklo v očích. Ale i přes vražedný vibrace, který nejspíš vysílám, a všechen ruch cirkusu Silveria za otevřeným vchodem do mýho tarotovýho stanu se zdá, že veškerou svou pozornost upírá ke kartám, který promíchávám. Jedno z jejích očí bez sebemenšího náznaku jiskry lemuje blednoucí modřina.

Krev se ve mně vaří, ale ze všech sil se držím, abych nesklouzla pohledem zpátky k tomu chlapovi. Jejímu chlapovi.

Když konečně přestane sledovat pravidelný pohyby mých rukou a pootočí se na židli, aby na něj viděla, přestanu míchat a prudce plesknu balíčkem karet o stůl. Lekne se víc, než by mi připadalo normální, přesně jak jsem čekala. I když jsem doufala, že se pletu.

„Promiňte,“ řeknu a myslím to upřímně. Dívá se na mě a v očích se jí zračí strach. Opravdovej strach. Ale přesto se chabě usměje.

„Jak se jmenujete?“

„Lucy,“ odpoví.

„Tak jo, Lucy. Nebudu se vás ptát, s jakou otázkou jste za mnou přišla. Ale chci, abyste na ni myslela.“

Lucy přikývne.

Otočím první kartu. Vím, která to bude. Okraje jsou odřený, obrázek vybledlej časem.

„Eso pohárů,“ řeknu, položím kartu na stůl a přisunu ji blíž k ní. Vzhlídne od obrázku ke mně a na svraštělým čele má vyrytou otázku. „Představuje naslouchání vnitřnímu hlasu. Co vám říká? Co chcete?“

Doufám v jedinou odpověď: utýct. Tu ale nevysloví.

„Já nevím,“ hlesne skoro šeptem. Zklamání mi prosakuje kůží jak kyselina, zatímco ona si mne prsty položený na stole. Jednoduchej snubní prsten ze zlata je odřenej a zašlej. „Matt chce koupit další pozemek, na kterém bychom příští rok začali hospodařit, ale já bych radši odložila nějaké peníze dětem. Možná by bylo hezké odjet třeba na týden z Nebrasky, vzít děti za mámou a chvíli neřešit, kolik stojí benzín. Něco takového jste myslela…?“

„Možná.“ Pokrčím rameny, vezmu do ruky karty a znovu je promíchám. Tentokrát nebudu Eso pohárů sunout na vršek hromádky. Nechám karty, ať jí řeknou, co potřebuje slyšet. „Důležitý je, co to znamená pro vás. Na to se zaměřte a zkusíme to znovu.“ Vyložím Lucy karty. Sedmička pohárů. Páže pohárů. Dvojka holí. Signály změny, možnosti volby do budoucna, pokud je připravená v ně věřit a přijmout je. Vlastně ani nevím, jestli je ochotná sdělení mých karet naslouchat. Sotva dokončím výklad, vtrhnou do stanu její tři děti, dvě holky a kluk, tváře mají ulepený a špinavý od všemožných pouťových sladkostí. Navzájem se překřikujou, všichni jí chtějí povědět o atrakcích, soutěžích a nadcházejících vystoupeních. Mají tady klauny, mami. Mami, vidělas toho chlapa, co polyká oheň? Mami, viděla jsem takovou soutěž, kde můžeš vyhrát plyšáka, pojď se kouknout. Mami, mami, mami –

„Děcka,“ přeruší je chraplavej hlas od vchodu do mýho stanu. Hubeňoučký tělíčka pod jeho ostrým tónem ztuhnou. Lucy sedící naproti mně vytřeští oči. Rychle sklopí zrak, ale i tak to vidím. Tmavou šmouhu chronický hrůzy, která zastře její výraz. Pak se odvrátí. Podívám se na muže ve dveřích, kterej v jedný ruce drží limonádu s kořalkou a ve druhý několik vstupenek. „Tak šup, vezměte si je. Za hodinu se sejdeme i s mámou támhle u toho velkýho stanu na představení.“

Nejstarší kluk sáhne po lístcích a přitiskne si je k hrudi, jako by se bál, že o ně přijde stejně snadno, jako je dostal. „Děkujeme, tati.“

Děti se prosmýknou kolem otce, kterej bez hnutí stojí ve vstupu do stanu. Sleduje, jak mizej v davu, a pak obrátí pozornost k nám. Krví podlitý oči upírá na svou ženu, vypije zbytek obsahu plastovýho kelímku a odhodí ho na zem.

„Jdeme.“

Lucy jednou přikývne a vstane. S křehkým úsměvem a tichým poděkováním položí na stůl dvacetidolarovou bankovku. Ráda bych jí dala výklad zdarma, ale tenhle typ mužů dobře znám. Jsou to výbušný parchanti. Připravený skočit ženě po krku kvůli sebemenšímu náznaku čehokoli, co vnímají jako pohrdání, třeba lítosti. Už dávno jsem se naučila dodržovat pravidla směny hodnot, ačkoli on se na ni možná pozdějc rozkřikne, že utratila peníze za něco tak malichernýho, jako je vzkaz od vesmíru.

Lucy vyjde ze stanu. Její manžel se za ní dívá.

A pak se otočí ke mně.

„Neměla bys jí nasazovat do hlavy pitomosti,“ prohlásí s úšklebkem. „Už jich tam má dost.“

Vezmu do ruky karty a zamíchám je. Srdce mi buší jako o závod, ale soustředím se na to, aby mý pohyby byly plynulý, abych navenek působila klidně. „Takže vy asi karty vyložit nechcete.“

„Cos jí nakukala?“

Udělá krok do stanu a s výhružným výrazem se nakloní nad můj stůl. Opřu se na židli. Přestanu míchat. Zíráme na sebe. „Ty samý kraviny, jaký říkám každýmu, kdo sem přijde,“ zalžu. „Jdi si za svými sny. Důvěřuj svému srdci. Máš před sebou krásnou budoucnost.“

„V tom se teda nepleteš.“ Na rtech mu zahraje zlovolnej úsměv, sebere ze stolu dvacetidolarovku a s přehnanou pečlivostí ji přede mnou složí. „Mám před sebou fakt krásnou budoucnost.“

Mírně kývne hlavou, strčí bankovku do kapsy a odchází směrem k nejbližšímu stánku s občerstvením, kde postává jeden z jeho stejně pochybnejch kumpánů. Dívám se za ním, až konečně zavřu oči a zkusím ho vymazat ze svých myšlenek.

Soustředím svou energii. Znovu míchám karty, pak sáhnu po selenitovým krystalu, abych taroty očistila a přerušila spojení mezi námi, ale moje myšlenky se pořád vracej k Lucy. Ať se snažím sebevíc, obrázek fialovýho kruhu kolem jejího oka nemůžu dostat z hlavy. Pronásleduje mě prázdnota v jejím výrazu. Viděla jsem ji už mockrát. U žen, který si přišly vytáhnout Eso pohárů. U svý mámy. V zrcadle.

Zhluboka se nadechnu. S otázkou v mysli si vyberu první kartu.

Lucy o pomoc nežádala. Ale pomoc rozhodně potřebuje. Co mám dělat?

Kartu otočím a otevřu oči.

Věž. Zvrat. Náhlá změna.

Nakloním hlavu a vytáhnu si další.

Dvojka holí. Otevírají se nový příležitosti, pokud jsi ochotná vydat se za hranice svýho opevnění. Svět za nima je sice plnej nástrah, ale taky plnej života. Zkus to risknout. Zkus něco novýho. Smysluplnej život se skládá z vědomých rozhodnutí.

„Hmm. Asi už tuším, kam tohle povede, ale na to jsem se neptala.“

Rytíř pohárů. Příchod lásky.

„Nech toho. Ptala jsem se, jestli mám tomu kreténovi rozmlátit palici. Neptala jsem se, jestli se zamiluju ani na jiný podobný nesmysly. Odpověz mi na to, co chci vědět.“

Znovu zamíchám karty. Otázku si nechám v hlavě a táhnu znovu.

Věž.

„Krucinál, babi. Dej si pohov.“ Zhluboka se nadechnu, pohrávám si s okrajem karty a dívám se na prostranství za vchodem do stanu. Už bych měla jít. Nechat tuhle výměnu za sebou. Převlíknout se a připravit se na vystoupení ve velkým stanu. Při jízdě v kouli smrti s dalšíma dvěma účinkujícíma není prostor na chyby, potřebuju se plně soustředit. Ale Lucyin manžel pořád stojí v mým zorným poli. A pak zahlídnu Bazyliho. Beru to jako znamení, na který jsem čekala.

„Bazi,“ houknu na procházejícího teenagera a on se zastaví. Šlachovitý paže má opálený a umazaný od oleje. „Pojď sem.“

Úplně vidím, jak mu z očí vyšlehnou jiskry. Roztáhne rty do úsměvu. „Bude tě to něco stát.“

„Ještě jsem ti ani neřekla, co chci.“

„Stejně tě to bude něco stát.“

Obrátím oči v sloup a Baz se zašklebí a napochoduje do mýho stanu jako typicky namyšlenej patnáctiletej puberťák. Kývnu směrem ven. Sleduje můj pohled. „Ten chlap v kostkovaný košili támhle u stánku.“

„Ten s hlavou jak vejce?“

„Jo. Potřebuju nějaký informace. Stačí řidičák. A dvacet babek, jestli má něco v peněžence.“

Bazova pozornost se upírá k mým kartám a Věži, kterou zastrkávám zpátky do balíčku. „Nejsem žádnej zloděj. Jsem kouzelník,“ řekne, mávne rukama a v dlani se mu objeví květina. „Kradu jedině srdce.“

Zakoulím očima a Baz mi s úsměvem podá kytku. „Já vím, že nejseš zloděj. Ale támhle vaječňák jo. Zrovna mi ukrad dvacet babek a já chci, abys je vrátil jeho ženě. Tý blondýně v modrým tričku.“ Trhnu hlavou směrem k Lucy, která jde sama ke stánku s jídlem. „Během představení bude mít u sebe ve stanu tři děti. Chci, abys jí vrátil ty peníze a mně přines řidičák.“

Baz se na mě podívá a přimhouří oči. „Sice nevím, co přesně plánuješ, ale můžu ti pomoct.“

„Však pomůžeš. Když mi přineseš ten řidičák.“

„Udělám to zadarmo, jestli mě necháš pomáhat.“

„Ani omylem, kámo. Tvoje máma by mě za to oběsila na hrazdě. Jen řidičák, prosím. Koupím ti komiks s Venomem.“

Baz pokrčí ramenama. Špičku boty zavrtává do sešlapaný trávy a snaží se na mě nedívat. „Mám skoro všechny.“

„Ale nemáš všechny ze série Dark Origins.“

Baz po mně střelí očima.

Potlačím úsměv nad tou špatně skrejvanou touhou. „Vím, že poslední dva díly ti chyběj. Seženu ti je.“

„Dobře… ale ještě bych si potřeboval půjčit tvůj nafukovací bazén.“

Nakrčím nos a trochu nakloním hlavu. „No, jasně… to asi můžeš…“

„A potřebuju banány.“

„Dobře…“

„A ananas. A taky takový ty malý koktejlový špejle.“

„Na co, krucinál?“ Není neobvyklý, že mě ostatní cirkusáci a lidi z personálu posílají během našich zastávek nakoupit různý věci nebo dobroty. Jsem jedna z mála, kdo má další dopravní prostředek, kterým můžu odjet z areálu. Nemusím se kvůli nákupu přesouvat s celým domovem. Což ale znamená, že se ke mně dostávaj všemožný požadavky. Často kondomy. Taky těhotenský testy. Sezónní zelenina. Čerstvý croissanty od místního pekaře. Knížky. Whisky. Ale… „Ananas?“

„Máma říkala, že mi koupí PlayStation, až konečně bude moct na dovolenou. Protože to je dost nepravděpodobný, napadlo mě, že dovolená bude muset za ní.“ Baz založí paže a zaujme bojovej postoj, jako by se chystal do bitvy. „Ber, nebo nech bejt, Rose.“

Natáhnu k němu ruku a cítím, jak se mi do srdce vlívá trochu tepla. „Platí. Ale dávej bacha, jo? Vaječňák je pěknej parchant.“

Baz na mě kývne, pevně mi stiskne ruku a pak zmizí, aby splnil úkol. Sleduju, jak se proplítá mezi dětma s popcornem, cukrovou vatou a plyšákama, teenagerama, co se dohadujou, který atrakce jsou nejlepší, a dvojicema vycházejícíma z domu hrůzy s rozpačitým smíchem nad tím, jak je naši herci v temnejch zákoutích vystrašili. Tohle jsou momenty, který na svým domově v cirkuse Silveria miluju. Kouzelný chvilky, jakkoli jsou krátký.

Ale dneska toužím po jiným druhu kouzla, který v sobě má temnotu a nebezpečí.

Pozoruju, jak se Baz blíží k těm dvěma chlápkům. Srdce mi buší do žeber, když se přikrade k Lucyině manželovi a ze zadní kapsy mu za zvuku jeho smíchu vytáhne peněženku. Jakmile ji má v ruce, udělá rychlou otočku, která stačí k tomu, aby peněženku otevřel a vyndal z ní řidičák a hned potom peníze. Ty zasune do kapsy dřív, než otočku dokončí. Během několika vteřin je peněženka zpátky v kapse majitele.

Seberu balíček karet a selenit, vyjdu ze stanu a otočím ceduli „Otevřeno“ u vchodu na „Zavřeno“, i když tím nejspíš propásnu jeden dva výklady, protože se ke stanu blíží další žena s dvacetidolarovkou v ruce. Zachytím kratičkej záblesk zklamání v její tváři, ale jinak nespouštím oči z Baze. A on zase ze mě. Míjím ho cestou ke svýmu obytňáku. Ten letmej dotek na boku sotva ucítím, zaznamenám ho jen proto, že ho očekávám. Vejdu dovnitř a z kapsy vytáhnu řidičák. Matthew Cranwell. Otevřu telefon a na mapě Nebrasky si vyhledám jeho adresu. Třicet kilometrů odtud, kousek od Elmsdale, nejbližšího většího města. Je tam profláklejší supermarket než v Hartfordu. Možná by se tam dal sehnat i vcelku kvalitní ananas. Palcem přejedu po fotce Mattova ošlehanýho obličeje. S potutelným úsměvem na rtech si oblíknu kožený kalhoty a tílko a jeho řidičák si strčím do vnitřní kapsy motorkářský bundy.

V Hartfordu jsme první večer a cirkusovej stan už zaplnili obyvatelé města i lidi z okolí, který se přišli podívat na představení. A cirkus Silveria rozhodně umí udělat velkolepou show. Zpoza opony sleduju, jak José Silveria postupně představuje účinkující. Klauny, který jezděj v pidi autíčkách, žonglujou a předvádějí komediální výstupy. Santiaga Surrealistu, kouzelníka, kterej obecenstvo ohromuje celou řadou triků, jejichž tajemství si střeží jako oko v hlavě. Asistuje mu Baz, jeho horlivej učeň a zároveň jedinej člověk, kterýmu Santiago svý tajemství svěří. Pak jsou tu artisti na hrazdě a vzdušný akrobati, který jako hlavní účinkující vede Bazova máma Zofia.

Jediný zvířata, co máme, jsou cvičený pudlíci z Cheryliny smečky, který vždycky potěší děti, hlavně když Cheryl začne zvát dobrovolníky z publika. A na závěr vždycky vystupuju já s dvojčatama Adrianem a Alinem. V kouli smrti. Vůně kovovejch mříží a výfukovejch plynů, příval adrenalinu. Na řvoucích motorkách se proháníme klecí, která vypadá moc malá na to, abysme se do ní vešli všichni tři. Dav jásá. Miluju tu rychlost a nebezpečí. Možná až moc. Protože někdy mi to prostě nestačí.

Jakmile skončíme, vyjedu z klece, zastavím mezi Adrianem a Alinem a společně zamáváme publiku. Řidičák Matta Cranwella mě pálí v kapse, jako by mi měl ocejchovat kůži.

A pak při první příležitosti mizím.

Terénní motorku vyměním za triumph, přilbu určenou na vystoupení za ICONku s vlastním zdobením, do kapsy si strčím miniaturní soupravu nářadí a vyrazím směrem k Elmsdale. Uháním po rovných silnicích a pronásleduje mě zapadající slunce. Obchodem se proženu jako vichřice, popadnu banány, jeden skleslej ananas a všechno ostatní, co aspoň vzdáleně připomíná tropy, a k tomu ještě tenkej svazeček koktejlových špejlí. Zaplatím a všechno nacpu do roztřepenýho batohu, přičemž si slíbím, že si na další zastávce pořídím nějakej lepší.

Cestou na parkoviště si vytáhnu telefon a ještě jednou zkontroluju adresu Matta Cranwella, kterou si zadám do mapy. Trasa je v síti maloměstských ulic přímočará. Nezabere mi víc než deset minut. Počasí je perfektní a slunce pořád ještě dost vysoko, abych tam stihla zajet na obhlídku a do setmění se vrátit.

Pohled na mapu mi jako neprůhlednej film zastírá obrázek karty Věž. Nakrčím nos. Dojdu k motorce a zasunu telefon do držáku na řídítkách. Možná, že je to trochu šílený. Není to tak úplně můj styl. Ale poslední dobou opravdu toužím něco změnit. Vím, že to potřebuju. Vím to už nějakou chvíli. Jestli chci dál pomáhat ženám jako Lucy, aby dokázaly roztáhnout křídla, už mi nestačí jim k tomu jen poskytovat prostředky. Protože když už to dělám, měla bych do toho jít zostra, ne? Na plnej plyn. Nebudu to s těma motorkářskejma přirovnáníma přehánět, ale prostě už mi nepřijde správný stát bokem. Možná obstarávám prostředky k nápravě některejch křivd, ale ve skutečnosti jsem nikdy nic neudělala.

Sklouznu pohledem k drobnýmu karafiátu, kterej mám vytetovanej na zápěstí. Prstama přejedu po iniciálách vedle něj. V. R. Nesmím dopustit, aby se opakovalo to, co se stalo loni. Nikdy.

Nejenže přenášet odpovědnost za ukončení života na někoho, kdo na to nejspíš není připravenej, není správný, ještě k tomu je to nuda. Takovýho Matta Cranwella bych nejradši zlikvidovala vlastnoručně.

Aspoň myslím.

Ne. Vím to. Rozhodně je to správný… plus mínus… a já rozhodně cítím opravdový nutkání to udělat a možná, že tím ukojím tu nepopiratelnou touhu ve svý hlavě, která chce pořád víc.

Ostatně nikde není psáno, že to musím udělat zrovna teď. Prostě se tam porozhlídnu a prozkoumám terén. Pak budu mít ještě pár dní na svůj tah, než zvedneme kotvy a přesuneme se do dalšího města. Na další show. Vždycky se najde další žena žijící ve strachu, která mě žádá o pomoc šifrovanýma vzkazama a utrápenýma pohledama. Další chlap, kterýho musím sejmout.

Přehodím nohu přes motorku, nastartuju a vyrazím z parkoviště a dál po venkovských cestách.

Netrvá dlouho a zastavuju těsně před rozlehlým lánem kukuřice a štěrkovou příjezdovou cestou vedoucí k malý farmě s několika hospodářskýma budovama. Zaparkuju v dolíku, kde se moje motorka schová za zídkou z kukuřičných klasů. Srdce mi vyskočí až do krku, když si sundám helmu a zaposlouchám se. Neslyším nic.

Nejsem si jistá, co jsem čekala. Možná nějaký jasný znamení. Ale žádný takový nepřichází. A tak jen stojím na konci tý příjezdový cesty a zírám na malej, ale udržovanej domek, v kterým by mohl bydlet úplně kdokoli. Houpačka na zahradě. Kola pohozený na trávníku. Rukavice a pálka na baseball vedle vyvýšenejch zeleninovejch záhonků. Kytky v závěsnejch květináčích, vlajka třepotající se ve větru. Naprosto obyčejný venkovský obydlí.

Chvilku uvažuju, jestli jsem si nespletla dům. Nebo jestli se mi všechno, co jsem viděla v tarotovým stanu, třeba jen nezdálo.

A pak zaslechnu křik.

Bouchnou dveře. Z domu vyběhnou děti, nasednou na kola a naboso šlapou pryč od toho rámusu. Zmizí za rohem. Hulákání se zevnitř ozývá dál, jako by vůbec neodešly. Slovům nerozumím. Ale zlost v jeho hlase je zřetelná a čím dál silnější, až mě napadne, že se každou chvíli musí roztříštit okna. Zaplňuje dům. Pak se ozve rána, uvnitř nejspíš někdo něčím hodil.

A pak výkřik.

Než si uvědomím, co dělám, jsem v polovině příjezdový cesty. A už je pozdě se zastavit. Nasadím si helmu a sklopím zrcadlový hledí. Projdu kolem vyvýšenejch záhonů a seberu ze země hliníkovou baseballovou pálku zrovna v okamžiku, kdy bouchne síť ve vstupních dveřích a Matt vyjde na verandu. Ztuhnu, ale on si mě ani nevšimne, protože veškerou pozornost upírá na telefon ve svý ruce. S mrzutým výrazem ve tváři sejde po schodech a zamíří k autu zaparkovanýmu vedle domu.

Sevřu pálku o něco pevněji.

Mohla bych couvnout. Skočit do kukuřice a schovat se tam. Každou chvíli se otočí a uvidí mě. Jakmile nasedne do auta, bude to nevyhnutelný. Jestli se neschovám teď.

Ale v mysli mi pořád dokola běží jedna věc.

Show nezačne, dokud neskočíš.

A tak to risknu.

Držím se na trávníku a spěchám směrem k němu. Našlapuju zlehka. Po špičkách. Pálku mám připravenou. Už je skoro u auta. Oči má furt upřený na displej. Blížím se a on ještě pořád nic netuší.

Srdce mi buší. Dech mám zrychlenej strachem a vzrušením. Okraje hledí se mi zamlžujou.

Udělám první krok na štěrku a Matt se prudce otočí. Druhej krok a upustí telefon. Zvednu pálku. Při třetím kroku ji napřáhnu a mířím na jeho vejčitou hlavu.

Jenže Matt už je v pohybu.

Praštím ho, ale ne dost silně. Přikrčí se a skloní a ten úder ho jen rozzuří. Nestačí na to, aby ho srazil k zemi. Tak se rozmáchnu znovu. Tentokrát pálku chytí.

„Co je, kurva?“ zavrčí. Vytrhne mi zbraň z ruky a sevře ji v dlaních. „Ty zasraná děvko.“

Moje nohy na okamžik znejistěj, což mu stačí. Máchne pálkou, jak jen dokáže. Zasáhne mě do holeně silou blesku.

Padám na zem. Rozplácnu se na záda. Lapám po dechu. Na kratičkej, nádhernej okamžik necítím žádnou bolest.

A pak mnou otřese, jako bych dostala ránu elektrickým proudem.

Třeskutá agónie mi stoupá z dolní části nohy po stehně a dál do celýho těla, až vybuchne v přidušeným vzlyku. Zhluboka se nadechnu. Přes helmu se ke mně nedostává dost vzduchu. Zato se skrz ni ale dostane vůně piña colady z rozdrcenýho ovoce, který se vysypalo z mýho roztrhanýho batohu, jehož švy náraz při pádu nevydržely. Je to krutý. Odporná sladkost a oslepující bolest. Pálka dopadne podruhý a zasáhne mě do stehna. Ale já to skoro necejtím. Bolest v dolní části nohy je tak ochromující, že třetí úder vnímám jen jako tlumenej tlak.

Skrz hledí vidím Mattovy oči. Jen na okamžik, kterej je ale dost dlouhej na to, abych v nich rozeznala odhodlání. Zášť. A taky chladnou radost lovce. Celej vesmír se zpomalí, když zvedne pálku nad hlavu. Tyčí se nade mnou a míří na zraněnou nohu. Jestli mě znovu praští do holeně, rozhodně omdlím. A pak mě zabije.

Rukou škrábu po štěrku. Nehty se mi zarývaj do hlíny. Hrstí naberu písek a kamínky a právě ve chvíli, kdy se Matt Cranwell chystá švihnout, mu to všechno mrsknu do obličeje.

Zoufale vyjekne, ohne se v pase a nechá pálku klesnout, aby si protřel oči. Vytrhnu mu zbraň z ruky, ale on zareaguje rychle a znovu ji chytí, i když slzí a po tváři mu stékaj prachový potůčky. Zdravou nohou ho kopnu do ruky a pálka odletí do kukuřice. Než se stačí vzpamatovat, dalším kopancem ho trefím do kolena a on se svalí na zem vedle mě.

Plazím se pozpátku. Levá ruka mi sklouzne po kaši z rozmačkanýho banánu. Matt Cranwell leze za mnou, napůl oslepenej prachem a vztekem. Natahuje se dopředu a já se rozhlížím kolem sebe ve snaze něčeho se chytit. Nějaký zbraně. Jiskřičky naděje. Čehokoli.

Hrábnu rukou do kamínků za sebou a v dlani ucítím ostrou špičku. Letmo se ohlídnu a poznám koktejlový špejle rozsypaný kousek od mých prstů. Několik jich zůstalo v rozbitý plastový tubě.

Popadnu je právě ve chvíli, kdy mě Cranwell chytí za kotník pochroumaný nohy a zatáhne.

Výkřik, kterej tím ze mě vyrazí, je plnej mučivý bolesti, šílenýho vzteku a zoufalství. Napřáhnu ruku se špejlema sevřenýma v pěsti. A vrazím jejich špičky přímo do oka Matta Cranwella.

Zařve. Pustí můj kotník. Svíjí se v prachu, třesoucí se ruka mu visí nad obličejem. Otočí se mým směrem, ale dál se zmítá bolestí, který nedokáže uniknout. Krev mu teče přes řasy a po tváři v mazlavým karmínovým pramínku. Z oka mu trčej tři koktejlový špejle, takže vypadá jako brutální umělecký dílo nějakýho hodně otrlýho školkovýho dítěte. Mattův šok rozechvívá malinký vlaječky na jejich koncích. Víčko se pokouší mrkat, ten reflex nedokáže zastavit. Při každým pohybu ale narazí na nejvejš zabodnutou špejli a celý jeho tělo sebou škubne v čerstvým návalu bolesti. Ječí. Vydává zvuk, jakej jsem ještě nikdy neslyšela.

Zvedne se mi žaludek a v helmě mě natáhne. Zvratky se mi podaří polknout, ale jen tak tak.

Musím odtud vypadnout.

Překulím se a opřu se o zdravou nohu, druhou táhnu za sebou a dobelhám se až ke konci příjezdový cesty. Matt za mnou dál křičí, po štěrku se valej nadávky i prosby.

Po tváři mi tečou slzy. Silou zatínám zuby, div že si nerozdrtím stoličky. Každej poskok mě nutí zatížit zlomenou nohu. Je to naprostý peklo. Bolest mi vystřeluje z paty až do stehna. Hrozí, že mě srazí na kolena.

„Nezastavuj, sakra,“ zašeptám a odklopím si hledí. První doušek čerstvýho vzduchu je to jediný, co mě drží při smyslech.

Nevím, co se stane, když člověku někdo zapíchne do oka hrst koktejlových špejlí. Druhý oko má nejspíš pevně zavřený. Nebo možná zvládne překonat bolest a rozběhne se za mnou. Ale na to teď nemůžu myslet. Musím se dostat ke svý motorce. Musím věřit, že se mi podaří ujet.

Když dokulhám na konec příjezdový cesty, ohlídnu se k farmě. Matt Cranwell klečí na všech čtyřech, furt řve a nadává, plive svý jedovatý sliny a na štěrk odkapává krev. Pak se podívám směrem k domu. Lucy stojí za sítí ve dveřích. Rozeznám jen její siluetu, nevidím jí do tváře, ale cítím, jak mě sleduje. Na tuhle vzdálenost mě nemůže vidět nijak jasně, protože helma mi zakrejvá většinu obličeje. Nezná mě dost dobře, aby mě poznala podle oblečení nebo pohybů. Ví, že se stalo něco, co jí změní život, a že se v tuhle chvíli děje něco hodně zlýho, protože její manžel řve a svíjí se utrpením. Ale ona se nedívá na něj. Dívá se na mě.

Zavře dveře a zmizí v domě.

Nechám Matta válet se v prachu, kam patří. Sunu se k motorce. Když přehazuju nohu přes sedlo, něco mi zavadí o vnitřní stranu kožených kalhot. Nohou mi projede bolest. Ale vytrvám. Nastartuju. Rukou stisknu spojku. Zařadím rychlost, přidám plyn a uháním pryč.

Netuším, kam mám jet. A tak se prostě řídím instinktem.

SLIB

Fionn

Odbočím směrem k domovu, po večerním běhu jdu svižným krokem. Dneska bude perfektní večer na posezení na verandě se sklenkou bourbonu Weller, kterou si rozhodně zasloužím, a to nejen za běh, ale i za tu pekelnou kombinaci zarostlého nehtu Fran Richardové a obřího vředu Harolda McEnroa, které jsem dnes musel ošetřit v ordinaci. Domek už mám na dohled, když mi na hodinkách vyskočí upozornění.

Pohyb u hlavního vchodu.

„Ta Barbara si nedá pokoj,“ zasyčím, otočím se na patě a vyrazím zpátky do města. Vytáhnu telefon a otevřu aplikaci videa. „Já moc dobře vím, že seš to ty, ty potvoro…“

Zarazím se. Před ordinací totiž… rozhodně není Barbara.

Na kameře je žena, kterou nepoznávám. Má tmavé vlasy a koženou bundu. Otočí se do ulice dřív, než stačím rozeznat její rysy. Ale stojí nejistě. Pravděpodobně bude opilá. Možná přijela do města na cirkus a zapomněla se u stánku s pivem. Zvažuju, že stisknu tlačítko a promluvím na ni, a ačkoli nad ním držím palec, nedotknu se ho. Možná bych měl zase nastavit alarm, který teď téměř nepoužívám, protože ho Barbara často spouštěla uprostřed noci. Měl bych zavolat policii, napadne mě, ale znovu se dám do pohybu s pohledem upřeným na obrazovku. A neudělám to.

Ani když se jí nějak podaří otevřít zamčené dveře.

„Do háje.“

Strčím telefon do kapsy a rozběhnu se.

Sprintuju ke klinice a v duchu počítám. Právě jsem absolvoval dlouhý běh a nedostanu se na rychlost vyšší než osmnáct kilometrů za hodinu, což znamená, že tam budu za sedm minut a devět sekund. Jsem si jistý, že když ze sebe vydám maximum, dorazím tam ještě o něco dřív.

Ale připadá mi to jako hodina. Pálí mě plíce. Srdce mi buší. Na posledním rohu zpomalím do chůze, protože se mi zvedá žaludek.

Uvnitř se nesvítí. Nic nenasvědčuje tomu, že by tam někdo byl, kromě krvavé šmouhy na klice. Motorka s promáčknutou nádrží leží na boku v trávě. Klíček zůstal v zapalování, leštěný chromový motor s tikotem chladne. Černá helma zdobená oranžovými a žlutými květy ibišku leží pohozená na chodníku před dveřmi.

Položím si ruku na zátylek, kůži mám ulepenou potem. Rozhlédnu se ulicí na obě strany a pak ještě jednou. Nikdo nikde. Vytáhnu z kapsy telefon a pevně ho sevřu v dlani.

„Co se dá dělat.“

Na telefonu rozsvítím baterku a plížím se ke dveřím. Jsou odemčené. Světlo namířím na podlahu, kde dopadne na krvavý otisk boty. Po dlaždicích se táhne rudá stopa, která se vine čekárnou a přes recepci se stáčí chodbou jako ve výjevu z hororu.

Tudy vede cesta k tvé bolestivé smrti.

A stejně jako všichni ti idioti ve všech hororech, které kdy spatřily světlo světa, jdu po té krvavé stopě až k ústí do chodby vedoucí k vyšetřovnám.

Není slyšet žádný zvuk. Necítím nic kromě ostrého zápachu dezinfekce, který mi drásá hrdlo. Nikde nesvítí žádné světlo kromě červeného nápisu označujícího nouzový východ.

Nasměruju baterku na krev na podlaze. Červená nitka vede pod zavřenými dveřmi do vyšetřovny číslo tři.

Zhluboka se nadechnu a jdu. Zadržím dech a přiložím ucho ke dveřím. Z druhé strany se nic neozývá, ani když je otevřu a narazím na odpor. Bota. Bezvládná noha. Žena, která se nehýbe.

Moje myšlenky se rozjasní jako zářivka. Tmu nahradí světlo. Stisknu vypínač stropních světel. Naléhavost situace a můj výcvik mě pohánějí do ordinace, kde padnu na kolena vedle ženy ležící na podlaze.

Pravé stehno má ovázané provizorním škrtidlem z košile. Čerstvý obvaz z lékárničky je volně omotaný těsně pod ním, jako by ho s ubývajícími silami už nedokázala utáhnout. Po podlaze jsou rozházené zdravotnické pomůcky. Obinadla. Sterilní textilie. Nůžky. Po lýtku jí stéká krev a tvoří na zemi louži. Vůně ananasu a banánů je sladkým protikladem zlomené kosti, která trčí z roztrženého masa v dolní části nohy. Kožené kalhoty má rozstřižené až k ráně, jako by to dotáhla k odhalení zlomeniny a víc už nezvládla.

„Slečno. Slečno,“ oslovím ji. Je ode mě otočená, obličej jí zakrývají tmavé vlasy. Přitisknu dlaň na studený obličej a pootočím její hlavu směrem k sobě. Z pootevřených rtů vycházejí rychlé, mělké výdechy. Dvěma prsty nahmatám puls a druhou rukou jí poklepávám na tvář. „No tak, slečno. Probuďte se.“

Svraští obočí. Husté tmavé řasy se zachvějí. Zasténá. Otevře oči, inkoustově černé studny bolesti a trápení. Potřebuju, aby byla při vědomí, ale příčí se mi utrpení, které se zračí v jejích rysech. Hluboko do srdce se mi zabodává horký osten lítosti, kterou jsem se už dávno naučil potlačovat, abych mohl dělat svou práci. Ale při pohledu na ni tahle dlouho zapomenutá část mého já v temnotě ožívá. Chytí mě za ruku, která spočívá na jejím krku. Stiskne ji. Uvězní mě v okamžiku, který mi připadá jako věčnost. „Pomoz mi,“ zašeptá a pak její dlaň sklouzne.

Chvíli se dívám. Jen na jeden úder srdce. Jedno mrknutí.

A pak se dám do práce.

Z její bundy vytáhnu peněženku a vytočím tísňovou linku, přitom vyběhnu z místnosti, abych si z mrazáku vzal ledové obklady. Dispečerce sdělím údaje z řidičského průkazu a informace o stavu. Šestadvacetiletá žena, v bezvědomí, pravděpodobně po nehodě na motorce. Když se vrátím do vyšetřovny, je stále v bezvědomí, a tak odložím ledové obklady a telefon na stolek, abych jí mohl připojit tlakoměr. Otevřená zlomenina dolní končetiny. Ztráta krve. Hypotenze. Puls se zrychluje.

Než přijede sanitka, zavedu jí kapačku a nohu pořádně zaškrtím. Ale pořád se neprobouzí. Neprobudí se, když jí záchranáři nasazují na nohu ortézu. Neprobudí se, když ji zvedáme na nosítka. Neprobudí se, ani když ji naložíme do sanitky a ta s ní za jízdy trhne. Vezmu ji za ruku a namlouvám si, že je to proto, abych poznal, až se probere.

A to se konečně stane. Otevře oči a upře je na mě a mě znovu zaplaví lítost. Záchranářka sedící naproti mně jí nasadí kyslíkovou masku, plast se mlží jejím dechem, který zrychluje bolest vkrádající se do jejího vědomí.

„Jsem doktor Kane,“ řeknu a stisknu jí ruku, její dlaň je studená a lepkavá. „Jedeme do nemocnice. Jmenujete se Rose?“

Nepatrně přikývne.

„Zkuste zůstat v klidu. Pamatujete si, co se stalo?“

Zavře oči, ale ne dost rychle, aby stihla zakrýt paniku, která v nich probleskne. „Jo,“ odpoví, i když ji přes kvílení sirény sotva slyším.

„Měla jste nehodu na motorce?“

Rose prudce otevře oči. Vráska mezi obočím se prohloubí. Po chvilce ticha řekne: „Jo. Já… jsem najela na kluzký místo a nabourala.“

„Bolí vás záda nebo hlava? Něco jiného kromě nohy?“

„Ne.“

Záchranářka přestřihne provizorní škrtidlo, které si Rose uvázala kolem nohy, a mé nosní dírky zaplaví čerstvá vůně piña colady. Nakloním se trochu blíž a tišším hlasem se zeptám: „Pila jste?“

„Ani náhodou,“ odsekne. Pod maskou nakrčí nos a navzdory mým protestům si ji stáhne. „Jste vůbec opravdovej doktor?“

Zamrkám. „Ano…?“

„To zní, jako že si nejste dvakrát jistej.“

„Jsem si naprosto jistý. Nasaďte si tu masku…“

„Vypadáte jako doktor z televize. Doktor McSpicy nebo tak. Jakou máte kvalifikaci?“

Podívám se na záchranářku, která se marně snaží potlačit úsměv. „Určitě jste jí dala jen morfium?“

„A proč na sobě máte sportovní hadry?“ pokračuje Rose.

Záchranářka se uchechtne.

„Neříkejte mi, že patříte k vyznavačům CrossFitu. Jo, vypadáte jako crossfitovej týpek.“

Než stihnu říct, že ne, záchranářka vyhrkne: „Doktor je rozhodně crossfitovej týpek. Můj manžel mu říká Doktor Zvíře.“

Rosein skřehotavý smích přejde do bolestivého úšklebku, když jí záchranářka přiloží na ránu nový ledový obklad. Sevře mou ruku o něco silněji. „Kdo jste?“ promluvím na záchranářku přes Roseino tělo. „Známe se?“

Usměje se a překontroluje infuzi. „Jmenuju se Alice. Bydlím kousek od vás, na Elwood Street. Můj manžel, Danny, je osobní trenér v posilovně…?“

„Jasně, no jo. Danny,“ odpovím přesvědčivě.

Rose se ušklíbne, tmavé oči upírá na Alice. „Nemá ani páru, o kom mluvíte.“

„Já vím.“

„Jak dlouho bydlíte v Hartfordu?“ Můj pohled se přesune od záchranářky k Rose a změkne – ale jen na úroveň ostražitosti. Krevní tlak se díky tekutinám trochu zlepšil. Bolest ale pořád proniká do jejího výrazu, po stranách nosu a mezi obočím se jí tvoří drobné vrásky. Zkusím vyprostit ruku z jejího sevření, abych se mohl lépe podívat na zraněnou nohu, ale nepustí mě. „Jak dlouho, doktore?“

Trochu zavrtím hlavou, abych si ji pročistil, jako bych chtěl setřást její pohled. „Jak dlouho to bude trvat do nemocnice…?“

„Ne. Jak dlouho bydlíte v Hartfordu? Možná bysme se měli vrátit k mýmu dotazu na vaši kvalifikaci. Nechci, abyste mi uříz špatnou nohu. Máte potíže s krátkodobou pamětí?“

Její chabý úsměv naznačuje lítost i škodolibost. Ale tmavé oči ji zrazují. Tápou, jsou plné úzkosti. Plné strachu.

„Nohu vám nikdo řezat nebude,“ odpovím a jemně jí stisknu ruku.

Rose polkne. Pokouší se zachovat neutrální výraz, ale monitor srdečního tepu nepřelstí. „Ale ta kost mi trčí ven. Co když…“

„Slibuju, Rose. Nebudou vám řezat nohu.“ Rose na mě dál upírá své těkající oči, ty tmavé kaluže rozpuštěné čokolády. Nasadím jí masku zpátky na nos a ústa. I když už nic dalšího neřekne, vybavím si její slova, která mi znějí v hlavě od chvíle, kdy omdlela v mé ordinaci. Pomoz mi. Pomoz mi. Pomoz mi. „Budu při operaci asistovat,“ říkám. „Budu tam s vámi.“

Rose se znovu pokusí přikývnout a já jí položím volnou dlaň na čelo v místě, kde se jí ofina lepí na kůži. Namlouvám si, že to dělám jen proto, aby se nehýbala. Ale když zavře oči a po spánku jí sklouzne slza, zabolí mě až v kostech. Ruku zvednu a nechám prsty lehce přejet po pramínku, který po ní zůstal.

Co sakra blbneš, Kane. Vzpamatuj se.

Znovu se zaměřím na její životní funkce. Snažím se soustředit jen na tlakoměr a pravidelný rytmus zrychleného tepu. Nedokážu spočítat, kolik zákroků jsem za svou dosavadní krátkou kariéru provedl, kolik léků jsem podal ani kolik pacientů jsem ošetřil. Ale jen jednu pacientku jsem držel v sanitce za ruku. Jen jednu jsem dovezl na pohotovost, jen u jedné jsem seděl na modré vinylové židli před vyšetřovnou a netrpělivě čekal na rentgenové snímky s koleny poskakujícími nedočkavostí. Jen u jedné jsem požádal o účast při operaci, abych mohl asistovat ortopedickému chirurgovi během několikahodinového zákroku interní fixace. Abych mohl být u ní a ujistit ji, že dodržím svůj slib, když na operačním stole upadla do bezvědomí.

Jen jedna šeptem vyslovená prosba o pomoc mě ještě pořád drží tady v nemocnici, takže přešlapuju u jejího lůžka na pooperačním a kartu držím v ruce, i když jsem ji přečetl už tolikrát, že bych ji klidně mohl odříkat zpaměti.

Rose Evansová.

Nepřítomně zírám na její spící tělo s nohou zafixovanou v závěsu. Uvažuju, jestli je to pro ni pohodlné. Jestli jí není zima. Jestli nebude mít kvůli té nehodě noční můry. Možná bych měl zavolat sestry, aby ji znovu zkontrolovaly. Prověřit, jestli ostatní lehčí zranění jsou řádně ošetřena.

Jsem tak zabraný do svých myšlenek, že doktorku Choprovou postřehnu až ve chvíli, kdy stojí těsně vedle mě.

„Znáte ji?“ zeptá se. Posune si brýle na čtení, které má zapíchnuté ve stříbrných vlasech, aby si mohla přečíst údaje v Roseině kartě. Zavrtím hlavou. Semkne rty a jemné vrásky kolem nich se prohloubí. „Myslela jsem, že ji asi znáte, když jste chtěl být u operace.“

„Objevila se v mé ordinaci v Hartfordu. Měl jsem pocit…“ Odmlčím se. Nejsem si jistý, co jsem cítil. Něco neznámého a naléhavého. Nečekaného. „Měl jsem pocit, že bych s ní měl zůstat.“

Doktorka Choprová na okraji mého zorného pole přikývne. „Někteří pacienti takoví jsou. Připomínají nám, proč jsme si zvolili tuhle cestu. Nechtěl byste se s námi umýt častěji? Ruce navíc se nám vždycky hodí.“

Zacukají mi koutky. „Myslel jsem, že už jste to vzdala.“

„Trvalo mi jen čtyři roky vás zlomit. Teď, když vím, že to jde, nemyslete si, že jen tak přestanu.“

„Obávám se, že vás budu muset zklamat,“ řeknu, zkřížím ruce a narovnám záda.

„Škoda. Vím, že to u nás není tak vzrušující jako v Mass General, ale i tady na venkově se občas vyskytnou zajímavé chirurgické případy. Jeden takový jsem měla zrovna dnes večer, těsně předtím, než jste přijel. Podle záznamů to byl dokonce váš pacient. Podle mě dost agresivní hovado. Cranmore? Cranburn?“

„Cranwell? Měla jste tu Matta Cranwella?“ zeptám se a doktorka Choprová přikývne. „A jinak souhlasím, že agresivní hovado celkem odpovídá. S čím tady byl?“

„Měl v oku pár koktejlových špejlí.“

„Cože?“ Doktorka Choprová pokrčí rameny. Zamračím se a otočím se k ní. „A to jste ho nenechali převézt na traumatologii?“

„Ne. Oko se nedalo zachránit. Operaci provedl doktor Mitchell. Musela to být zajímavá historka, ale okouzlující pan Cranwell se o ni nechtěl podělit.“ Doktorka Choprová mi s potutelným, unaveným úsměvem vrátí Roseinu kartu. „Měl byste jít domů a odpočinout si. Kdy máte další službu?“

„Ve čtvrtek večer,“ odpovím nepřítomně a upřeně hledím na Roseino jméno.

„Tak se uvidíme,“ odpoví doktorka Choprová a pak zmizí, nechá mě samotného s mou spící pacientkou.

S pacientkou, která voní po piña coladě. Pacientkou, která si navzdory vážnému zranění nezavolala sanitku, ale místo toho se radši vloupala do mé ordinace. Pacientkou, která vypadala překvapeně, když jsem se jí zeptal, jestli se vybourala na motorce.

Přejdu k umělohmotné židli, na které je poskládané Roseino oblečení. Netknuté zůstaly jen boty a černá kožená bunda. Všechno ostatní jí museli z těla odstřihnout. V jedné z kapes nahmatám malé černé pouzdro. Uvnitř jsou kovové nástroje, některé z nich potřísněné zaschlou krví. Domyslím si, že právě s jejich pomocí se dostala do budovy kliniky, a tak je nechám na místě. Ve vnitřní kapse bundy pak objevím ještě její peněženku. Vytáhnu z ní řidičák, ze kterého jsem vyčetl všechny údaje, když jsem telefonoval s dispečinkem záchranné služby. Je registrovaný ve státě Texas, na adresu v Odesse. Prohlédnu si i zbývající obsah peněženky, ale nic moc nenacházím, jen debetní a kreditní kartu a dvacet dolarů v hotovosti. Nic, co by potvrdilo nebo vyvrátilo ten zvláštní pocit, který mi prostupuje vnitřnostmi.

Tedy až do chvíle, kdy peněženku vracím do bundy a prsty při tom narazím na další kartu, která volně leží ve vnitřní kapse.

Další řidičský průkaz. A tenhle patří muži.

Muži jménem Matthew Cranwell.

OPUŠTĚNÁ

Rose

V týhle zatracený posteli trčím už třetí den.

Zofia za mnou včera přivedla Baze a snažila se mě rozveselit přirovnáním mýho pobytu v nemocnici k míň příjemný verzi dovolený – bez pláže, bez písku a bez žhavejch frajerů. Takže propadák. Baz jen protočil oči a vedle nedotčenýho tlačítka pro přidávání léků do infuze u mý ruky položil první tři díly komiksu Venom Dark Origins a taky tarotový karty. A pak vyslovil otázku, která mě mučí víc než smrad ze stánku s hot dogama uprostřed srpna: Kdy odtud budeš moct vypadnout?

Doufám, že co nejdřív.

A teď, když u nohou mý postele stojí José Silveria s kloboukem v ruce, mi teprve dochází, co přesně to celý znamená.

„A co stánek s vodou? Nebo balónky a šipky? To bych určitě zvládla, přísahám,“ prohlásím a snažím se, aby to neznělo moc zoufale. Podle toho, jak si José povzdechne a nervózně popotahuje za krempu klobouku, soudím, že se mi tak úplně nedaří.

„Rose, vždyť sotva stojíš na nohou. Jak dlouho ti trvá dostat se odtud do koupelny?“ Zamračím se. Deset minut mi nepřipadá jako dobrá odpověď, tak radši mlčím. „Nemůžeme zůstat v Hartfordu déle, přijeli bychom pozdě do Grand Islandu. Nemůžu tě vzít s sebou. Budeš muset zůstat tady a zotavit se.“

„Ale –“

„Já tě znám. Nebudeš na sebe dávat pozor a neumíš říct ne, když tě někdo o něco požádá. Jim bude tahat techniku nebo skládat krabice a ty kolem něj budeš poskakovat na jedné noze a pomáhat.“

„To není pravda.“

„Jo? Jako před dvěma lety, když jsi měla polámané prsty?“

Zkroutím se pod tíhou trapnosti a sevřu levou ruku v pěst, abych schovala svůj trvale zkřivenej malíček. „A co jako?“

„Jestli mě paměť neklame, nabídla ses, že pomůžeš opravit oponu, a nakonec sis ji připíchla sponkovačkou k ruce.“

„Však to spolu nijak nesouvisí. To první byla nehoda. A to druhý… byla taky nehoda.“

José si povzdechne a věnuje mi úsměv plnej vřelosti, díky který si coby principál cirkusu Silveria vysloužil svou všeobecnou oblíbenost. „Vždycky tě rádi přivítáme zpátky. Až se uzdravíš. Ale teď potřebuješ čas na rekonvalescenci.“ José mi položí ruku na zdravej kotník. Jeho hřejivě mahagonový oči zdobený vráskama jsou vždycky laskavý. I když mi zrovna láme srdce. „Vrátíš se, jakmile ti to dovolí. Není to napořád. Jen prozatím.“

Přikývnu.

Jeho slova mi znějí v hlavě, jako by se moje podvědomí zoufale snažilo se jich držet a proměnit je ve skutečnost. Ale stačí pomyšlení na to, jak dlouho může „jen prozatím“ trvat, aby se mi sevřela hruď a začaly mě pálit oči. Jsem u cirkusu už tak dlouho, že jsem sama sebe málem dokázala přesvědčit, že na svůj předchozí život jsem už zapomněla. Byla jsem ještě malá holka, když jsem se k němu připojila. Bylo mi teprve patnáct. Silveria je můj domov. Moje rodina. A i když vím, že má José pravdu, a nechci mu to ještě víc ztěžovat, nemůžu se ubránit pocitu, že mě odkopl.

Pokrčím ramenama a usměju se, ale když se neudržím a popotáhnu, jeho výraz zdeformuje lítost. „Jasně, v pohodě. Já to chápu,“ řeknu, odkašlu si a trošku se napřímím, snažím se nešklebit se bolestí, když se moje noha otře o pěnový blok, který ji drží nad matrací. „Já to zvládnu. Až to půjde, doženu vás.“

José se na mě usměje, ale do očí se mu ten úsměv nedostane. Možná v nich dokonce vidím trochu lesku, což ještě víc rozšíří pukliny v mým srdci. „Jim ti zaparkoval karavan v kempu Prairie Princess kousek za městem.“

„To zní jako nóbl místo,“ opáčím suše.

„Je tam přípojka, ale pro jistotu jsme ti do generátoru doplnili benzín.“

Mlčky přikývnu, nechci se spolíhat na svůj hlas.

José se nadechne, pravděpodobně se chystá vypočítat tisíc důvodů, proč je tahle nečekaná dovolená vlastně „fajn“ a proč si mám užít dávno zasloužený volno, jenže do pokoje napochoduje doktor Kane.

A to mě teda poser, je desetkrát žhavější, než si pamatuju z našeho prvního setkání. Je tak krásnej, že skoro zapomenu na palčivou bolest v hrudi vyvolanou tím, že mi ujíždí cirkus. Teda dokud si neuvědomím, že já sama jsem přitažlivá asi jako sjetá zombie.

Když se na něj dívám, se vší tou lékařskou vážností, stetoskopem a absurdně atraktivním zevnějškem, bolest v mý noze nějakým zázrakem ustupuje. Hustý hnědý vlasy má pečlivě upravený. V safírových očích se mu odrážej paprsky odpoledního slunce pronikajícího skrz žaluzie. Dneska na sobě nemá sportovní oblečení, ale i tak pod bílým pláštěm, vyžehlenou modrou košilí a béžovýma kalhotama rozeznávám atletickou postavu. Pohledem přejede od tabletu, kterej drží v ruce, ke mně, pak k Josému a nakonec k Josého ruce, která spočívá na mým kotníku.

Na chviličku přimhouří oči, ale pak si výraz zase uhladí. „Omlouvám se, že ruším. Jsem doktor Kane,“ představí se a podá Josému ruku.

„José Silveria. Děkuji, že se tak dobře staráte o moji Rose.“ Doktor Kane přikývne s nečitelným výrazem v obličeji. Ale José? Je mi úplně jasný, co se chystá říct. Tvář se mu celá rozzáří. „Rose je moje pequeño arrendajo. Moje malá sojka. A jedna z mých největších hvězd.“

„V cirkuse,“ doplním stroze. „Pracuju v cirkuse.“

„Aha, no, to je –“

„Povězte mi, doktore Kane, jste ženatý?“

Potlačím zasténání. Doktor Kane si odkašle, zjevně vyvedenej z míry, i když těžko věřit, že by takhle arogantní otázky neslýchal častěji. „Se svou prací,“ odpoví.

José se pobaveně zasměje a zavrtí hlavou. „To znám. Býval jsem stejný.“

„Pořád seš stejnej,“ utrousím. „A když už jsme u toho, nemáš náhodou bejt někde jinde? Už bys měl vyrazit, jinak budeš dneska večer stavět stan potmě.“

Nějaká část mýho já nechce, aby odešel. Ze všeho nejvíc bych si přála, aby se ke mně posadil a vyprávěl mi příběhy ze svýho mládí, o tom, jak vyrůstal v upadajícím cirkuse, kterej jednoho dne zdědil a udělal z něj velkolepej podnik. Přála bych si, aby mě ukolíbal vzpomínkama. Abych se probudila ve svý posteli a posledních pár dní bylo jenom snem, na kterej brzo zapomenu. Ale taky si chci strhnout náplast. Čím dýl José zůstává, tím víc cítím tu díru zející v mý hrudi, kterou nejspíš nikdy nedokážu zaplnit, ať se snažím sebevíc.

José si moc věcí uniknout nenechá. Protáhne se mezi doktorem Kanem a postelí až ke mně a vlepí mi polibek na tvář. Když se narovná, jeho oči změknou a vrásky kolem nich se v úsměvu prohloubí. Pálí mě v nose, ale přemůžu slzy, který mi stoupaj do očí. „Opatruj se, pequeño arrendajo. Odpočiň si. Tak dlouho, jak budeš potřebovat.“ Přikývnu, José se otočí a podá ruku doktoru Kaneovi. „Děkuji vám za pomoc, doktore Kane.“

Doktor přijme nabídnutý podání ruky, i když působí nejistě, jako by ho Josého slova zaskočily. Než stačím rozluštit jeho výraz, José ho obejme a poplácá po zádech. Něco mu pošeptá a doktorův pohled se zastaví na mně, modrý oči pronikají skrz mý vrstvy až někam do hloubky a temnoty, kde ta díra vypadá ještě o něco větší. Doktor Kane odpoví mírným kývnutím hlavy, načež mu José uštědří poslední plácnutí a pustí ho. Ve dveřích se otočí a mrkne na mě. A to je všechno. José je pryč a rána, kterou po sobě nechal, je moc čerstvá, než aby se dala schovat pod apatickou masku.

Doktor Kane se dlouho dívá na dveře, tablet pořád svírá v rukou, zamyšlenej pohled upřenej do místa, kde ještě před chvilkou stál José. Pak se otočí ke mně a ta bolest z osamění, kterou cejtím, mi musí bejt vidět ve tváři, protože si okamžitě nasadí úsměv, kterej mě nejspíš má uklidnit, ale zapůsobí úplně opačně.

„Přijdu o nohu, doktore?“

Mezi obočí se mu zařízne vráska. „Cože? Ne.“

„Vypadáte, jako byste se mi chystal říct, že hnije a brzy odpadne.“

„Bude v pořádku,“ řekne a ukáže na mou nohu, která je zafixovaná dlahou a zavěšená v pěnovým bloku. „Do rány jsme dali korálky.“

„Korálky?“ posměšně si odfrknu. „Vy máte rád korálky? Bez urážky, doktore, ale to bych do vás na první pohled neřekla.“

Doktor Kane zamrká, jako by se snažil rozluštit cizí jazyk. Najednou se jeho výraz rozjasní a on si překvapeně odkašle do pěsti. „Ehm, antibiotické korálky. Na to zranění.“

„Tak to se mi ulevilo. Jinak bysme se fakt museli vážně pobavit o vaší kvalifikaci. A nejlíp s právníkem.“

Tváře sexy doktora zbarví ten nejrozkošnější odstín červený. Prohrábne si rukou dokonalý vlasy, a i když se většina z nich vrátí na svý místo, pocítím nečekaný uspokojení, když zahlídnu pár neposlušnejch pramínků, který se odmítají podvolit. „Jak jste na tom s bolestí?“

„V pohodě,“ zalžu.

„Berete léky?“

„Ani ne. Celkem to jde.“

„Spíte dobře?“

„Jo.“

„Jíte?“

Sleduju doktorův pohled, kterej se zastaví na nedojedeným sendviči s krůtím masem odloženým na nočním stolku vedle mý postele.

„Mmm…“ Můj žaludek hlasitě zakručí a vyplní ticho mezi námi. „Nejsem si jistá, jestli se tohle dá považovat za jídlo.“

Doktor Kane se na mě zamračí. „Musíte si udržet sílu. Díky správné výživě se vaše tělo bude zotavovat a dokáže bojovat s infekcí.“

„No,“ odvětím a posadím se na posteli. „Můžete mě odtud pustit a já vám slibuju, že ze všeho nejdřív si seženu nějaký pořádný jídlo.“

„Proč jste si nezavolala sanitku?“ zeptá se, aniž by spustil oči z rány, kterou pečlivě prohlíží.

Zavrtím hlavou.

„A co –“