Přeložila Michaela Melišíková

THE FLYING ANGELS

Copyright © 2021 by Danielle Steel

All rights reserved including the rights of reproduction
in whole or in part in any form.

Translation © Michaela Melišíková, 2026

ISBN 978-80-249-5927-6

Mým drahým dětem

Beatrix, Trevorovi, Toddovi, Nickovi,

Samantě, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Ať se ukáže, že všechny výzvy a těžké chvíle

ve vašem životě

jsou vlastně požehnáním

a sblíží vás s těmi, které milujete.

Přeji vám odvahu, sílu, moudrost,

štěstí, radost a život

plný lásky a dobrých lidí,

kteří vás budou milovat,

chránit a poskytovat vám útěchu.

S celým svým srdcem a láskou

máma / d. s.

„Láska nám dodává odvahu.“

1

Toho dokonalého červnového rána roku 1938 čekal rodinu Parkerových velký den. Audrey své matce připravila oblečení už s předstihem. Ten modrošedý hedvábný kostým nosila při každé výjimečné události, když se cítila dost silná na to, aby mohla jít ven. Významnější událost, než byla tato, si už matka s dcerou nedovedly představit. William Edward Parker, Ellenin syn a Audreyin bratr, ukončil studium na Námořní akademii Spojených států amerických v Annapolisu a právě v tento den měl obdržet svůj diplom, díky němuž se z něj stane podporučík. Stejnou kariérní cestu kdysi započali i jeho otec a dědeček. Ellen jen mrzelo, že tu slávu neuvidí její zesnulý manžel ani tchán. Nikoho jiného než matku a sestru Will už ve svém životě neměl. Na rozdíl od otce a dědečka se více než o lodě zajímal o letadla. S čerstvě získaným bakalářským titulem měla být jeho další zastávkou námořní letecká základna ve floridské Pensacole, kde se chystal absolvovat základní letecký výcvik. Toužil se stát námořním pilotem. Po základním kurzu ho čekal pokročilejší letecký výcvik, a nakonec z něj měl být odborník na vzlety a přistání na letadlové lodi.

Willův otec, kapitán Francis Parker, před třemi lety podlehl rakovině, konkrétně nádoru na mozku. Dědeček, viceadmirál Jeremiah Parker, který zemřel, když byli Will a Audrey ještě dětmi, nyní představoval jen matnou vzpomínku v podobě vysokého muže v uniformě s mnoha prýmky a třemi hvězdami. Protože Will pocházel z takto významné rodiny námořních důstojníků, nikdo nikdy nepochyboval o tom, že půjde v jejich šlépějích. Nepsaným pravidlem v jejich rodině bylo, že muži z rodu Parkerových studovali na Námořní akademii v Annapolisu, ale Willa by beztak nenapadlo vydat se jinou cestou – svého dědečka či otce by ani za nic nezklamal. Jaká škoda, že ho ti dva neuvidí v bílé slavnostní uniformě, kterou si měl obléct na promoci.

Nemoci rodičů měly zásadní vliv na Audreyin život. Jen několik měsíců po smrti otce, jehož bolesti se v důsledku rakoviny ke konci silně zhoršovaly, se u její matky začaly objevovat podivné příznaky: svalová slabost, poruchy rovnováhy a třes rukou. Ellen i Audrey si zprvu myslely, že je to vlivem nervozity, ovšem posléze jí byla diagnostikována počáteční fáze Parkinsonovy choroby. Lékaři jim vysvětlili, že se jedná o progresivní onemocnění, které nakonec zasáhne celé její tělo, znemožní jí pohyb a upoutá ji na lůžko. Vyjádřili však naději, že se tento scénář ještě hodnou řádku let nenaplní.

Dva roky předtím Audrey pomáhala s péčí o svého otce, který byl tehdy v pokročilém stádiu nemoci, a nápomocná mu zůstala až do jeho smrti. Vlivem těchto povinností působila na svůj věk nezvykle vážně a zrale, ačkoliv jí bylo teprve osmnáct let. Období pěti let, které strávila péčí o své rodiče, nakonec ovlivnilo celý její život. Zdravotní stav rodičů jí totiž prakticky znemožňoval jakýkoliv společenský život. Neměla čas vídat se s přáteli, s mládenci si vyšla jen zcela výjimečně. Zatímco si její spolužáci užívali středoškolská léta, Audrey navzdory svému věku fungovala jako opora celé rodiny a neoficiální ošetřovatelka, přičemž čelila nesmírné zodpovědnosti. Jediné rozptýlení pro ni představovala četba knih, díky nimž se necítila osamělá a mohla uniknout realitě, které byla dennodenně vystavena. Za týden měla maturovat a v září začít se studiem na zdravotnické škole. Audrey nikdy neuvažovala o tom, že by se stala zdravotní sestrou. Vzhledem k tomu, jak dlouhý a pomalý proces degenerace její matku čekal, jí však chtěla umět pomoci, pečovat o ni a snad jí tím i prodloužit život.

Těch roků, jež strávila nejprve péčí o otce a poté o matku, Audrey nikdy nelitovala. Obětovala pro ně mnoho: své baletní hodiny, sport, večírky a společný čas s kamarádkami. Na schůzky s mládenci ji příliš neužilo, bála se totiž nechávat matku doma samotnou. Maturitního plesu se sice zúčastnila, ale cítila se natolik nervózní, že se musela svému partnerovi nakonec omluvit a odejít dříve. Přestože se tehdy tvářil chápavě, znovu už se jí neozval. Na to, že jí bylo teprve osmnáct, toho Audrey pro své rodiče obětovala ažaž. Jí to však nevadilo, brala to zkrátka jako svou povinnost.

Audrey byla hezká štíhlá dívka s dlouhými tmavými vlasy a jemnými rysy. V jejích nebesky modrých očích se neustále zračil strach o matku, která mohla kdykoliv snadno upadnout a zranit se. Stalo se to už několikrát a všichni věděli, že se to bude opakovat. Taková byla povaha matčiny nemoci, jejíž symptomy se v posledních letech pomalu, ale jistě zhoršovaly.

Audrey vyrostla v Annapolisu, hezkém městečku v Chesapeakské zátoce. Otec ji i jejího bratra o víkendech brával plachtit. Teď už Audrey s Willem občas vyráželi na své malé plachetnici sami. Plně mu důvěřovala, a navíc oba uměli loď skvěle ovládat. Přestože si s kormidlem poradila i ona, k bratrovi vzhlížela jako ke svému hrdinovi a on jí poskytoval jediné možné rozptýlení, kterého se jí dostávalo: výlet lodí a občasné společné večeře. Rád své sestře nosil časopisy a drobné dárečky. Zbožňovala ho už od dětství. Škádlil ji a dokázal ji rozesmát, díky čemuž se Audreyino břemeno zdálo o něco lehčí. Považovala Willa za dokonalého staršího bratra.

Protože Audrey po vyučování vždy spěchala domů za matkou, těch pár přátel, které si ve škole našla, se postupem času vytratilo. Ráda by trávila čas se svými kamarádkami z dětství, ale ve svém životě měla tolik odpovědnosti a povinností, že jí na nic jiného nezbýval čas. Ve škole se jí však dařilo na výbornou. Její matku překvapilo a dojalo, když se Audrey rozhodla, že bude ve studiu pokračovat, a to na zdravotnické škole. Se svou něžnou povahou a velkou pečlivostí se pro ošetřovatelství skvěle hodila, a to i bez ohledu na matčinu nemoc. Ellen se domnívala, že z Audrey bude jednoho dne vynikající sestra, ať už ji k tomu motivovalo cokoliv. Zdálo se, že péče o druhé je pro ni něčím zcela přirozeným.

Audrey mrzelo, že její bratr odjíždí na základní letecký výcvik tak daleko. Líbilo se jí mít ho neustále nablízku. Při pohledu na něj se jí všechno na světě hned zdálo lehčí. Přestože bydlel na koleji, často jezdíval domů, aby se najedl spolu s ní a s matkou, nebo aby vzal Audrey na chvilku ven. To vše se teď mělo změnit. Po základním výcviku ho námořnictvo umístí někam jinam. Měla pocit, jako by jejich společné rodinné dny byly u konce. Odchod bratra, který se v jistém smyslu stal jejím jediným přítelem, pro ni bude ztrátou a těžkou zkouškou.

Teď, když matce pomáhala s oblékáním na bratrovu promoci, se snažila myslet pozitivně. Ellen ve svém modrošedém hedvábném kostýmku vypadala úžasně. Usadila se na gauči v obývacím pokoji a čekala, až se rychle oblékne i Audrey. Ta zvolila červený bavlněný kostýmek a vůbec si neuvědomovala, jak moc jí to sluší. Pomohla matce vstát a doprovodila ji ke vstupním dveřím. Matka, která kráčela nejistým krokem, si od dcery nechala při nástupu do auta pomoct a odvézt se do Yardu, jak se obecně říkalo kampusu. Audrey získala řidičský průkaz teprve nedávno a řídila velmi opatrně, se zodpovědností sobě vlastní. Za volantem rodinného vozu se cítila dospěle a líbil se jí ten pocit svobody, který jí řízení dávalo. Obě ženy se v kampusu usadily a s úsměvem vyčkávaly, až vypukne slavnostní ceremonie.

Když se Will objevil mezi absolventy, vypadal stejně vysoký a pohledný jako jejich otec. Se svými téměř dvěma metry, rovnými blond vlasy pečlivě zastřiženými nakrátko a širokými rameny byl k nepřehlédnutí. Na sobě měl slavnostní bílou uniformu, která mu velice slušela.

Dle očekávání složil závěrečné zkoušky s vyznamenáním. Čerství absolventi pochodovali za doprovodu hudby místní kapely. Po projevu prezidenta Roosevelta se slova ujalo ještě několik dalších řečníků. Byly rozdány diplomy a poté, jak velí tradice, všichni absolventi radostně vyhodili čepice do vzduchu, poplácali se po zádech a na chvíli vypukl chaos. Ceremoniál skončil, když všichni zazpívali klasickou hymnu vysokoškoláků této akademie s názvem „Navy Blue and Gold“. Audrey si všimla, že má její matka v očích slzy. Pro obě to byl dojemný okamžik a William, který je poté vyhledal, zářil jako sluníčko.

Přátelům slíbil, že se s nimi sejde později, a v sestřině doprovodu pomohl své matce dojít na parkoviště k autu. Odvezl je do slavné restaurace Reynolds Tavern, která byla přeplněná absolventy s rodinami.

Ellen nemohla uvěřit, že už jsou Willova léta na akademii u konce. Jeho otec zemřel, když Will chodil do prvního ročníku, a oběma ženám se zdálo, že následující tři roky utekly jakoby v mlze. Audrey se starala o svou matku a učila se, jak zvládat její neustále se stupňující potřeby. Will se teď měl stát pilotem námořnictva. Bylo mu dvaadvacet let a vypadal přesně tak, jak se od absolventa Námořní akademie očekávalo. Dokonalý, typický americký mladík. Vysoký, se vzpřímeným postojem, zdatný sportovec s bystrou myslí, širokým úsměvem a laskavostí v srdci. V očích Ellen a Audrey představoval dokonalého syna a bratra. Otec by na něj byl pyšný.

Po obědě je odvezl domů a Audrey viděla, že se těší na setkání s přáteli. Všichni měli na ten večer plány a ona věděla, že Will se chce setkat s dívkou, se kterou v poslední době chodil. Byla to místní kráska, ale on jejich vztah nebral příliš vážně. Will se rád bavil a měl velké ambice, které se v tu chvíli týkaly spíše letadel než žen. Seznamování se ženami mu šlo vždycky snadno, ale dával si pozor, aby se do ničeho příliš nezapletl. Otec ho před tím varoval. Will toužil po kariéře u námořnictva a měl před sebou ještě dlouhá léta, než se jednou usadí. Někteří z jeho spolužáků už se stihli zasnoubit a v následujících měsících se chystali oženit. Podle Willa byla však svatba v jejich věku spíše břemenem než přínosem. Manželství ho zatím vůbec nelákalo a předpokládal, že se to v nejbližších letech nezmění. Nemohl se dočkat, až mu začne letecký výcvik, a těšil se, že se jednou stane poručíkem. Byl to jen první krok k tomu, o čem doufal, že je předzvěstí dlouhé a úspěšné kariéry, jaké se těšil jeho otec i dědeček. Hovořilo se o rostoucím napětí v Evropě a možné válce, ale i kdyby k ní doopravdy došlo, všichni si byli jisti, že Spojené státy se do ní nikdy nezapojí. Minulá válka byla jistě dostatečným ponaučením, tohle by si nikdo znovu zopakovat nechtěl.

Ve čtyři odpoledne se Will zvedl k odchodu za svou partou. Řekl matce, že se vrátí pozdě a ať se o něj nestrachuje. Obdržel pozvání na půl tuctu večírků, které by si nenechal ujít. Na tento den čekal celý život a byl odhodlán si ho užít naplno. Audrey si s úsměvem pomyslela, že se její bratr bezpochyby vrátí domů podnapilý, ale bude se snažit je neprobudit. Prožili spolu krásný den. Will ji políbil na tvář a o pár minut později odešel. Na okamžik mu záviděla svobodu, kterou si teď mohl užívat. Muži to měli v životě jiné. Mohli si dělat, co se jim zachtělo, tak to jistě zůstane napořád. Ona, jakožto žena, měla mnohem méně svobody. I kdyby její matku nepostihlo vážné onemocnění, na této skutečnosti by se nic nezměnilo. Mladou svobodnou dívku jako Audrey čekalo v budoucnosti mnohem více omezení než Willa. A i kdyby se jednoho dne vdala, takovou svobodu jako její bratr by nikdy neměla. On mohl být, čím chtěl, brány do světa měl otevřené. Ženám se stejných možností nedostávalo.

Toho dne s matkou doma u kuchyňského stolu tiše povečeřely. Matka se zdála být z přemíry emocí a fyzické námahy velmi vyčerpaná a byla vděčná, když jí Audrey pomohla nahoru po schodech a už v osm hodin ji uložila do postele. Za pár minut usnula a Audrey zamířila do svého pokoje, přičemž naslouchala tichu v domě. V dálce slyšela štěkat psa a troubit auto. Dokázala si představit, jak té noci absolventi chodí z jednoho večírku na druhý a bujaře oslavují. Promoce na univerzitě pro ně byla obrovským úspěchem a důležitým životním mezníkem. Audrey věděla, že nic v jejím životě nikdy nebude takové, ani její vlastní maturita za týden, ani promoce po absolvování školy pro zdravotní sestry za tři roky. Obě oslavy proběhnou v tichosti, čistě jako dámská událost. Námořní akademie v Annapolisu byla něco úplně jiného, Willovi zajistila respekt vrstevníků a nadřízených po zbytek jeho života. S tím se nic, čeho dosáhla nebo kdy dosáhne jeho sestra, nemohlo rovnat. Audrey si uvědomovala, jak moc to pro její matku znamená. Usínala s úsměvem na tváři. Will to dokázal. Splnil otcův sen. Už odmala věděl, co se od něj očekává, a ani na okamžik nezaváhal. Námořnictvo mělo být jeho životem a letadla jeho vášní. V rodině námořních důstojníků se dalo sotva čekat něco jiného.

Will se přišel podívat na Audreyino předávání maturitních vysvědčení, stejně jako ona na jeho promoci na akademii. Vzpřímeně a hrdě tam stál ve své uniformě, která mu nesmírně slušela. Staral se o matku, zatímco Audrey čekala, až si bude moct převzít svůj diplom. Ellen se toho dne bohužel necítila dobře a na to, aby si s nimi vyšla na oběd, neměla sílu. Cestou do auditoria dvakrát málem upadla, a tak se hned po slavnosti odebrali domů, aby si mohla odpočinout. Audrey tvrdila, že jí to nevadí, ale Willa mrzelo, že sestřin úspěch nemohli lépe oslavit. Sotva měla čas se rozloučit se svými přáteli, než musela spěchat domů, aby matce pomohla. Ostatní dívky vyrazily s rodinami na oběd, stejně jako oni po Willově promoci. Ellen však byla toho dne příliš slabá a nejistá na nohou, než aby návštěvu restaurace zvládla. Ačkoliv se ostatní dívky s Audrey loučily vlídně, ona si uvědomovala, že ji vnímají jako někoho, kdo se straní kolektivu, a to už léta, protože většinu času trávila doma se svou matkou. Byla to oběť, kterou Audrey podstoupila dobrovolně, a Will ji za to obdivoval.

Jakmile Audrey odnesla podnos s jídlem do matčiny ložnice, přišel si s ní Will potichu promluvit. Zrovna stála v kuchyni ve svých bílých šatech s volánky a se sedmikráskami zapletenými do vlasů. Vypadala tak nevinně a mladě, jako by ji nic na světě netrápilo. Audrey měla schopnost vidět na všem něco pozitivního. Žádný smutek si nepřipouštěla.

„Je ti dobře?“ zeptal se jí jemně a ona s úsměvem přikývla. Nemohl si nevšimnout, jak je krásná, a doufal, že ji jednoho dne čeká oslnivý život. „Je mi líto, že jsme tě nemohli vzít na oběd,“ řekl a myslel to upřímně.

„To je v pořádku, mně to nevadí.“ Tvářila se klidně a vyrovnaně. „Máma se posledních pár dní necítí ve své kůži. Myslím, že ty nové léky moc nezabírají.“ Vyzkoušeli všechno, co bylo k dispozici, ale žádný z léků na Parkinsonovu chorobu jí pořádně nepomáhal.

„Dělám si starosti, co s vámi bude, až odjedu,“ svěřil se Will Audrey tiše. Chtěl, aby sestra měla svůj život, ale kvůli matčině chorobě to zkrátka nebylo možné.

„Však my to zvládneme,“ ujistila ho. Podařilo se jim zařídit, že až Audrey nastoupí na zdravotnickou školu, bude za matkou dvakrát denně docházet ošetřovatelka. Jejich otec jim po léta pečlivě odkládal peníze stranou a měli také jeho penzi, takže nestrádali. Žili v hezkém domě a nechyběly jim prostředky ani na Audreyino studium. „Bude se mi po tobě stýskat, ale nemůžeš tu po zbytek života jenom tak trčet,“ řekla mu Audrey na rovinu. Oba věděli, že je to pravda. Dny, kdy žili všichni pohromadě, s Willem nablízku, byly pryč. Teď se z něj stal dospělý muž, v blízké budoucnosti navíc pilot u námořnictva. Působilo to na ni velmi dospěle, stejně jako na Willa. Jejich otec doufal, že Will bude jednoho dne kapitánem lodi a že jeho dětská vášeň pro letadla vyprchá. Willovo srdce však patřilo letadlům a on hodlal svůj sen prožít naplno. A jeho matka i sestra mu to z celého srdce přály.

Věděl, že péče o matku bude pro Audrey nakonec příliš velkou zátěží, ale ta chvíle dosud nenastala a on doufal, že se ji pro dobro všech podaří ještě na dlouho oddálit. Hluboce ho zarmoutilo, jak se matčin zdravotní stav zhoršoval a že se rok od roku potýkala se stále většími omezeními. Připadalo mu nesmírně ušlechtilé, že Audrey hodlala studovat zdravotnickou školu, aby se o matku mohla lépe postarat. Pro jeho sestru to však bylo typické. Odjakživa se starala o druhé a udělala by pro ně první poslední. Obětovala tomu své mládí, aniž si kdy stěžovala. Audrey vždy viděla sklenici poloplnou a každé výzvě čelila s láskou a nadšením. Bratr ji za to obdivoval a byl jí vděčný.

Dva týdny po Audreyině maturitě odjel Will na Floridu, aby nastoupil do základního výcviku. Neměl čas jim pravidelně volat, takže komunikace s ním byla sporadická, ale kdykoliv se ozval, zněl nadšeně, téměř euforicky. Miloval to, co dělal, a všechno, co se učil o létání. Splnil se mu sen. Ellen Audrey povzbuzovala, aby během července a srpna trávila čas se svými bývalými spolužačkami, zjistila, co je u nich nového, a neztratila s nimi kontakt. Mnohé z nich však cestovaly s rodinami nebo pobývaly v prázdninových sídlech a vrátit se měly až po Svátku práce. Několik z jejích kamarádek se hned po maturitě vdalo. Audrey plánovala jedné nebo dvěma zavolat, aby se s nimi na podzim setkala. Mezitím měla stejně tolik práce s pochůzkami kvůli matce, že se ani nudit nestihla. A ve volném čase si ráda četla.

Když se Audrey podařilo občas přesvědčit matku k návštěvě klubu, kde měla jejich rodina členství, chodila si tam zaplavat. Několikrát dokonce přiměla Ellen, aby s ní vlezla i do bazénu, což matce pokaždé zlepšilo náladu. Audrey ji poté jemně namasírovala a několikrát se jim podařilo zajít i na nákupy, aby pořídily věci potřebné do školy. Srpen se přehoupl v září a Audrey s nadšením očekávala dobrodružství, která jí přinese studium na zdravotnické škole. S tím, co měl v plánu Will, se to ale samozřejmě nedalo srovnávat. Ten měl totiž létat s bojovými letadly, pro začátek konkrétně s dvouplošníkem s otevřeným kokpitem, takzvaným N3N Canary, který nechalo postavit námořnictvo. Will tomu letadlu přezdíval „Žlutá hrozba“. Do konce léta postoupil k náročnějším letadlům. Cílem námořnictva bylo „vycvičit špičkové piloty“.

Audrey se na svůj kurz nesmírně těšila. Šlo tam o mnohem víc než jen o základní zdravotnickou péči. Pokud by o to stála, mohla by po studiu působit jako skutečná zdravotní sestra. Těšila se na lidi, které při studiu potká. Už se nebude setkávat jen s hloupými děcky ze střední školy. Budou to seriózní mladé ženy s kariérními cíli.

Hned první den ji ohromilo, jak vyzrále její spolužačky působily. Většinu zimního semestru měly strávit v učebně, stejně jako Will během svého leteckého výcviku, kde ho nejprve čekalo studium aerodynamiky a složité výpočty. Nicméně už během prvního semestru se Audrey pod bedlivým dohledem setkávala se skutečnými pacienty, o něž se učila pečovat.

Během prvního dne výuky se Audrey rozhlédla po třídě a uviděla půl tuctu dívek, které by ráda poznala blíže. Všechny vypadaly starší než ona, zdály se jí jako hotové světoběžnice. Ona si najednou připadala malá a nezkušená. Když pozorovala dívku sedící vedle ní, cítila se, jako by měla panickou ataku. Ta dívka byla krásná a působila nesmírně vyrovnaně a dospěle. Měla na sobě šedou vlněnou sukni, bílou blůzu a na nohou jednoduché černé lodičky. Vypadala spíš jako sekretářka v kanceláři než budoucí zdravotní sestřička. Kolem obličeje s výraznýma modrýma očima se jí stáčely jemné kudrlinky blond vlasů, jinak stažených do pevného drdolu. Audrey měla na sobě starý kostýmek v barvě námořnické modři, který jí zapůjčila její matka, když jí bylo šestnáct a kvůli zvláštní události potřebovala něco lepšího na sebe. Tehdy škola pořádala výlet do Baltimoru na Labutí jezero. Matka jí pak už kostýmek nechala. Teď ho Audrey doplnila nenápadným perlovým náhrdelníkem, který jí Ellen dala k osmnáctinám jako symbol dospělosti. Perly symbolizovaly, že se z dívky stala žena.

Audrey pohlédla na svou sousedku, která se na ni usmála. Až do první přestávky spolu nepromluvily. Pak se k ní sousedka obrátila s vlídným úsměvem.

„Ahoj, já jsem Lizzie Hattonová. Jsem z Bostonu. Odkud jsi ty?“ Některé dívky byly místní, ale mnohé z nich se, stejně jako Lizzie, kvůli studiu neváhaly přistěhovat.

„Přímo odsud. Žiju tady celý život,“ odvětila Audrey nesměle.

„U nás doma jsou všichni buď lékaři, nebo zdravotní sestry. Já se na zdravotnickou školu v Bostonu nedostala, a tak jsem skončila tady,“ svěřila se jí Lizzie mírně rozpačitě. Během posledního ročníku se jí totiž trochu zhoršil prospěch. Chodila až příliš často za zábavou a o zdravotnickou školu se moc nezajímala. Zmínila se, že bydlí na koleji.

„U nás jsou zase samí námořníci,“ řekla Audrey s úsměvem. „Můj otec byl kapitán, dědeček viceadmirál a bratr je pilot námořnictva.“

„To zní zajímavě. Co dělá tvoje máma?“ zeptala se Lizzie zaujatě. Audrey jí připadala velmi sebejistá, klidná a vyrovnaná. Tak se Lizzie ani zdaleka necítila.

„Nic. Je totiž nemocná. Ale ani předtím nepracovala.“

„Moje matka je zdravotní sestra. Otec je lékař, stejně jako můj dědeček a strýc. Můj starší bratr studuje medicínu na Yale a můj mladší bratr studuje přípravný kurz na Bostonské univerzitě. Na medicínu jsem chtěla i já, ale naši se proti tomu postavili. Podle mého otce je v pořádku, když žena pracuje jako zdravotní sestra, ale mezi lékaři prý nemá co pohledávat. Řekla jsem mu, že je to zastaralý názor. Vlastně jim jde hlavně o to, abych se vdala a založila rodinu. Zdravotnická škola je podle nich jen vhodný způsob, jak se zabavit, než si najdu manžela,“ vysvětlila Lizzie rozladěně.

„Tak to bylo i u tvojí mámy?“ zajímalo Audrey.

„Víceméně, i když ona by to takhle neřekla. Po svatbě pomáhala v otcově kanceláři, dokud jsme se jí nenarodili my s bratrem. Ten je starší, jmenuje se Greg. Po jeho narození s prací skončila. Teď chodí dvakrát týdně vypomáhat do nemocnice. Dělá dobrovolnou ošetřovatelku při Červeném kříži.“

„A proč ti nedovolili studovat medicínu?“ zeptala se Audrey nechápavě. Lizzie jí připadala jako zajímavá dívka. A těšilo ji, že si může konečně povídat s někým ve svém věku. Od té doby, co její rodiče onemocněli, neměla vůbec čas na to, aby se s někým sblížila.

„Tvrdili, že jako žena bych musela studovat spoustu let, abych se stala lékařkou, a že muži o pracující ženy nestojí. To je asi pravda. Takže až dostudujeme, možná kvůli téhle kariéře skončíme jako staré panny,“ řekla Lizzie se smíchem. Bylo na ní něco veselého a odvážného, co se Audrey líbilo.

„Ale vždyť tvůj otec se s tvou matkou oženil, i když byla zdravotní sestra.“

„Podle mě se tím ale živit nikdy nechtěla,“ přiznala Lizzie. „Dělala tu práci jen do té doby, než se vdala.“

„No, já tu jsem proto, abych se naučila, jak se lépe starat o svou matku. Má totiž parkinsona,“ svěřila se jí Audrey. Nesmírně ji těšilo, že může nové přítelkyni sdělit něco tak důvěrného, vlastně si užívala celý jejich rozhovor.

„Tak to je dost vážné,“ poznamenala Lizzie. „Ty tedy po promoci nebudeš pracovat jako zdravotní sestra?“ Lizzie se studium zdálo dost náročné na to, aby svůj potenciál poté plně nevyužila. Audrey si to uvědomila taktéž, sotva ta slova vypustila z úst. Jen těžko ostatním vysvětlovala, že svůj život zasvětila péči o matku. A díky tomu, co jim zanechal otec – tedy za předpokladu, že budou s úsporami zacházet šetrně –, pracovat nemusela. Ani Audrey, ani její matka nebyly rozhazovačné.

„Po studiu se uvidí. Hlavně podle toho, jak se bude cítit moje matka.“ Věděly, že se její stav v příštích letech postupně zhorší.

Společně poobědvaly v samoobslužné jídelně, kde se seznámily s několika dalšími dívkami, o pár let staršími než ony. Lizzie bylo devatenáct, o rok víc než Audrey. Ukázalo se, že Audrey byla z celé skupiny nejmladší. Otcové některých spolužaček, včetně Lizziina, působili jako lékaři, matky zase často jako zdravotní sestry. Podle toho, co Audrey vypozorovala, se zdálo, že medicína je v těchto rodinách běžným oborem. S tím, že má nemocnou matku, se však nikomu jinému nesvěřila. Lizzie jí při setkání s ostatními spolužačkami připadala obzvláště sebevědomá a všechny dívky velice těšilo, že se mohly navzájem poznat a spřátelit.

Po vyučování Audrey spěchala domů, aby zkontrolovala, jak se daří matce. Paní Beavisová, najatá zdravotní sestra, splnila svůj slib a toho dne se u Ellen zastavila dvakrát. Zkontrolovala, jestli něco nepotřebuje, a připravila jí oběd. Ellen byla ráda, že se odpoledne s dcerou zase vidí, a vyptávala se jí na všechno, co se ve škole událo. Zatím pochopitelně nic převratného. Studentky dostaly knihu s popisem všech standardizovaných nemocničních postupů. Do druhého dne se musely naučit základní nástroje pro operaci slepého střeva. Postupně se naučí všechny nástroje a pravidla, která s nimi souvisí.

„Já bych asi chtěla být sálovou sestrou,“ dozvěděla se Audrey od Lizzie poté, co jim byl zadán domácí úkol.

„Hm, to bych se bála, že udělám chybu,“ odtušila Audrey nervózně. „Možná bych se ale jednou specializovala na pediatrii, kdybych se nemusela starat o mámu,“ řekla tiše, protože si uvědomovala, že tou dobou bude její matka po smrti. Parkinsonova choroba byla neléčitelná a matčin stav se tedy již nezlepší, naopak bude jen horší. Dokud bude matka na tomto světě, Audrey plánuje zůstat po jejím boku.

Ellen měla jeden ze svých lepších dnů a večer zvládla pro Audrey a pro sebe uvařit. Bylo to skoro jako za starých časů, než onemocněla, až na to, že teď vypadala tak křehce. Audrey jí vyprávěla o Lizzie a její lékařské rodině a Ellen její povídání se zájmem poslouchala. Někteří Ellenini staří přátelé ji občas zašli navštívit, ale jinak neměla moc co dělat a její zdravotní stav se den ode dne měnil. Někdy mohla jít s Audrey ven na nákupy, nebo dokonce na oběd do restaurace. Jindy sotva dokázala vylézt z postele. Účinek léků, které brala, byl nepředvídatelný. Všechno, co používali k léčbě Parkinsonovy choroby, se zdálo být experimentální.

Chůze jí činila značné obtíže. Naučila se chodit nejistými malými krůčky, které ji však stály spoustu sil. Pro Audrey a Willa bylo šokující vidět, jak se matčin stav za poslední dva a půl roku zhoršil. Zpočátku se domnívali, že za jejími potížemi stojí psychika, že jde o reakci na otcovu smrt. Teprve později jí diagnostikovali parkinsona. Prognóza a skutečnost, že se s tím nedá nic dělat, byly zdrcující. Vědělo se, že ve Francii používají některé progresivní léčebné metody, ale ty se zatím neprokázaly jako účinné. V některých případech se lékaři pokusili o chirurgický zákrok, ani ten však pacientům nepřinesl žádné výrazné zlepšení. Ellen se s tím prostě musela smířit a žít se svou nemocí, jak nejlépe uměla.

Byla statečná a Audrey zase odhodlaná udělat vše pro to, aby matce pomohla a zlepšila kvalitu jejího života. Péče o Ellen připadla Audrey, nikoliv Willovi, od něhož se očekávalo, že po absolvování studia zahájí kariéru u námořnictva. Takový byl plán už od samého začátku, nemoc jeho matky na tom nic nezměnila. Pro Audrey se tím však změnilo všechno, jelikož původně doufala, že půjde na univerzitu. Nyní považovala zdravotnickou školu za rozumnější volbu. Přinejmenším jí pomůže v tom, aby o matku dokázala lépe pečovat. Audrey hodlala pilně studovat a naučit se vše, co se dalo.

Pro Lizzie Hattonovou představovala zdravotnická škola až druhou volbu a připadala jí jako chabá náhrada za studium medicíny, které absolvovali její bratři. Seznámení s Audrey ji však potěšilo. Po prvních dvou týdnech výuky ji Audrey pozvala k sobě domů na nedělní večeři. Na Ellen ta mladá sympatická žena udělala dojem. Poté, co obě dívky po večeři poklidily v kuchyni, přemístily se do Audreyiny ložnice, kde si povídaly a smály se jako úplně normální děvčata jejich věku. Audrey si své nové přátelství s Lizzie moc užívala. A Lizzie se zase nesmírně líbilo strávit večer v opravdovém domově. Pocházela z úzce spjaté rodiny a po jejích blízkých se jí stýskalo, zejména po dvou starších bratrech, Gregovi a Henrym, kteří ji doma neustále škádlili. Těšila se z vřelého přivítání, jehož se jí od Audrey a její matky dostalo.

Na Audreyině stole si všimla fotografie Willa v uniformě a pozorně si ji prohlédla.

„Páni! To je ale krasavec. Kdo to je? Chodíš s ním?“

Audrey se na svou novou kamarádku vesele zazubila. „Já jsem ještě s nikým nechodila. Tohle je Will, můj bratr.“

„A kdepak je teď?“ zajímalo Lizzie.

„Je na leteckém výcviku. Posílají ho do Nevady nebo Nového Mexika nebo bůhvíkam na bojový výcvik a pak na Havaj, aby trénoval přistávání na letadlových lodích.“

„Má přítelkyni?“

„Ne. Miluje letadla, která pilotuje. Nic jiného ho nezajímá. Můj otec to měl stejně, pro změnu s loděmi. Po bráškovi se mi ale moc stýská.“ Na okamžik se zamyšleně zadívala před sebe a pak se na svou přítelkyni usmála. Napadlo ji, jestli by se Willovi Lizzie líbila, kdyby ji poznal, nebo jestli by ji považoval za příliš mladou, protože je kamarádkou jeho mladší sestry. Lizzie však byla velice atraktivní dívka s jemnými blond kadeřemi a nebesky modrýma očima. Byla vyšší než Audrey a měla dokonalou postavu. V mladším věku se svými bratry hodně sportovala. Po Willovi toužila skoro každá žena, na střední škole chodil s mnoha hezkými dívkami, stejně jako během studia na Námořní akademii, ale nikdy se s žádnou nezapletl. Létání pro něj bylo na prvním místě a neměl v úmyslu dovolit, aby mu v tom nějaký vztah bránil – alespoň ne na delší dobu.

V prvním ročníku zdravotní školy se toho Lizzie a Audrey o svém budoucím povolání naučily spoustu. Obě byly dobré studentky a navzájem si pomáhaly s přípravou na zkoušky. Už po několika měsících začaly pracovat se skutečnými pacienty a byly hrdé na své bílé studentské uniformy. Po třech měsících dostaly své první naškrobené čepce. Obě braly studium vážně.

Na víkend o jarních prázdninách pozvala Lizzie svou přítelkyni do Bostonu. Audrey váhala, protože nechtěla opustit matku, ale paní Beavisová se nabídla, že s ní na ty dva dny zůstane. Ellenin stav byl po nějakou dobu stabilní, jenže pak dostala silnou rýmu, která ji na více než měsíc úplně ochromila. Poté ztratila sílu a část pohyblivosti. Kdykoliv ji postihla sebemenší viróza, příznaky Parkinsonovy choroby se mírně zhoršily.

V létě, po prvním roce Audreyina studia, se Ellen cítila natolik dobře, že se mohla s dcerou vydat na týden k moři, což jí zvedlo náladu. Will dostal dovolenou a část z ní strávil s nimi. Bylo úžasné být zase pohromadě.

Lizzie odjela na léto domů, do letního sídla své rodiny v Maine. Obě dívky se na konci srpna vrátily do Annapolisu odpočaté a připravené zahájit druhý ročník studia. Ačkoliv chodily na praxi do stejné nemocnice, obvykle se míjely. Audrey strávila měsíc na porodnickém oddělení, zatímco Lizzie zamířila na ortopedii a poté na pediatrii, včetně novorozeneckého oddělení. Do té doby Audrey absolvovala stáž na oddělení, kde se léčili pacienti s tuberkulózou. Během praxe se postupně seznámily se všemi specializacemi a po skončení studia měly na výběr, zda budou pracovat v nemocnici, v ordinaci lékaře nebo jako soukromé ošetřovatelky, což bylo v podstatě to, co Audrey dělala pro svou matku. Osvojila si některé další postupy a techniky, aby své matce ulehčila, za což jí Ellen byla vděčná. Ohromilo ji, kolik se toho Audrey naučila.

Lizzie se na kolej v Annapolisu vracela v obzvláště dobré náladě. Prožila krátký, ale zábavný letní románek se starším bratrem své dávné kamarádky. Ten měl letní brigádu v Bostonu a o víkendech jezdil do rodinného domu v Maine. Nešlo o nic vážného a oba se shodli, že vztah na dálku je příliš komplikovaný, než aby se ho snažili udržet. On se chystal nastoupit do posledního ročníku na soukromé vysoké škole Dartmouth College a po promoci měl v úmyslu najít si práci v bance. Byl to milý mladý muž, a přestože jejich románek neměl budoucnost, strávili spolu pár hezkých chvil.

Lizzie si nebyla úplně jistá, zda se po absolvování studia chce vrátit do Bostonu, a občas s Audrey mluvila o tom, že by šla pracovat do New Yorku, pokud by si tam dokázala najít zaměstnání. Chtěla toho ze světa vidět víc než jen Boston. Mluvila také o Kalifornii, ale ta se jí zdála jako jiný svět, a než by ohledně své budoucnosti učinila nějaké zásadní rozhodnutí, nejprve ji čekalo dokončení studia na zdravotnické škole. Audrey obdivovala jejího dobrodružného ducha. Lizzie vždycky říkala, že pokud jí rodiče nedovolí věnovat se vytoužené kariéře, tedy medicíně, nemohou ji navždy držet v Bostonu. Život, který by tam vedla, by byl zcela předvídatelný: práce zdravotní sestry v nemocnici nebo v ordinaci nějakého lékaře, vdavky, jakmile by našla vhodného partnera, a hned poté děti. Ona však od života chtěla víc. Na rozdíl od Audrey, jejíž možnosti do budoucna se jevily mnohem omezenější, protože žila doma a starala se o matku, si Lizzie mohla vybírat.

Ani jedna z dívek nebyla žádná rebelka. Očekávalo se od nich, že budou následovat rodinné tradice. Někdy o tom mluvily pozdě v noci, když Lizzie přespávala u Parkerových a bavily se o své budoucnosti. Lizzie nechtěla takový život, který pro ni do detailů naplánovali její rodiče. V tom, po čem toužila nejvíc – tedy ve studiu medicíny –, jí už beztak zabránili. Chtěla mít slovo alespoň v ostatních věcech a činit vlastní rozhodnutí.

V týdnu, kdy odstartoval druhý ročník jejich studia na zdravotnické škole, vypukla v Evropě válka. Obě dívky se zájmem sledovaly aktuální dění a uklidňovalo je vyjádření Bílého domu, že Amerika zůstane stát stranou. Prezident Roosevelt ujistil americkou veřejnost, že do další války v Evropě nevstoupí. Ale i tak se zprávy o tom, co se děje ve světě, nečetly snadno. Na Díkůvzdání dostal Will dovolenou a přijel za svou rodinou, přičemž vyjádřil lítost nad tím, že se Amerika odmítá do války zapojit. Tou dobou byl stále podporučíkem. Vzhledem k tomu, že stačil absolvovat již několik bojových výcviků, by se válečných tažení v Evropě zúčastnil rád.

Lizziini rodiče souhlasili s tím, aby Díkůvzdání strávila se svou kamarádkou a její rodinou. Will na Lizzie při seznámení velmi zapůsobil. Ten vysoký a pohledný mladý muž jí připadal okouzlující. Ve svých třiadvaceti letech, navíc oblečený do uniformy, připomínal filmovou hvězdu. Nehledě na to, jak byla Lizzie, tou dobou dvacetiletá, krásné děvče, choval se k ní stejně jako ke své mladší sestře a škádlil je obě jako malé holky. Ellen i Audrey nesmírně těšilo, že ho znovu vidí. Právě byl převelen na námořní leteckou základnu v San Diegu v Kalifornii, kde se mu moc líbilo. O svém milostném životě se jim však ani slůvkem nezmínil, stejně jako odmítal veškeré sestřiny narážky na toto téma. Snadno se však mohla dovtípit, že si užíval se všemi dívkami, které se mu připletly do cesty a na které měl čas. Jeho životní láskou a hlavním zájmem zůstávalo i nadále létání. V té době létal s jednomotorovým cvičným stíhacím letounem, známým pod názvem North American SNJ. Letoun měl dvě sedadla, jedno pro pilota a druhé pro instruktora. Létání s ním bylo vzrušující a Will si to bezmezně užíval.

Než se v neděli večer vydal zpět na základnu, rozhodl se, že si se svou sestrou tiše a vážně promluví. Strávili spolu příjemný, pohodový rodinný víkend a Lizzie za to byla vděčná. Parkerovi spolu vycházeli lépe než ona se svými rodiči, i když s bratry měla velmi blízký vztah.

Během svého pobytu si Will všiml, že jejich matka již nedokáže bez pomoci vstát ze sedu. Zdálo se, že jí slábnou paže a chůze jí činí čím dál tím větší obtíže. Audrey ji musela všude doprovázet, a dokonce ji i koupat, aby se ujistila, že matka neupadne. Svaly ji už příliš neposlouchaly, ale její mysl zůstávala bystrá a jasná.

„Jak na tom podle tebe máma doopravdy je?“ zeptal se Will s hlubokým znepokojením. Bylo smutné sledovat, jak se její zdravotní stav neustále zhoršuje a prakticky jí už znemožňuje běžnou péči o sebe sama. Viděl, jak úžasně se o ni jeho sestra stará. Audrey si na to nikdy nestěžovala. Oba si přáli, aby matka žila ještě dlouhá léta, ale Audrey věděla, že dříve či později bude muset svůj vlastní život podřídit výhradně péči o ni. Dovednosti, které si osvojila ve zdravotnické škole, mohla doma skvěle zúročit.

„Ještěže má tebe,“ poznamenal přidušeně. Bylo jim řečeno, že nemoc matce časem zasáhne i dýchání a že i obyčejné nachlazení by pro ni mohlo být smrtelné, pokud by se rozvinulo v zápal plic. Takový scénář by se snadno mohl naplnit.

„Kdyby sis myslela, že bych měl přijet domů, abych ji viděl… jestli… jestli se její stav opravdu zhorší…, řekneš mi to, viď?“ ujišťoval se Will.