The translation was kindly supported by the Fund for Central & East European Book Projects, Amsterdam.

Překlad laskavě podpořil Fond pro středoevropské a východoevropské knižní projekty, Amsterdam (CEEBP).

Ioana Maria Stăncescu

Tăcerea vine prima

Copyright © 2024 by Editura Trei

Czech edition © Maraton, 2026

Translation © Klára Našincová, 2026

ISBN 978-80-88411-51-2

Mojí mámě a mým babičkám,

které se rozhodly mlčet

Jakmile se v domě zabydlí ticho,

je těžké se ho zbavit.

Marguerite Yourcenarová,

Alexis aneb Pojednání o marném boji

1

Byla jsem s Flavií sama na úzkém pruhu země, který obepínal velkou jámu plnou špinavé vody. Bahno, v němž se zmítali čtyři černí psi. Spočítala jsem je, proto vím, kolik jich bylo, a řekla jsem Flavii: „Zůstaň u mámy, nedotýkej se jich, ať tě nerozsápou.“ Odkudsi přiběhla žena s rukama roztaženýma jako křídla a chtěla si k nám přisednout. Měla na sobě červené šaty s odhalenými rameny a podobala se mámě, ale i druhé tátově ženě. „Ne!“ vykřikla jsem. „Nepřibližuj se!“ Žena ustoupila stranou, lehla si na záda, ruce si složila pod hlavu a začala pozorovat oblohu. Slunce nebylo nikde vidět. Psi s uštvaným pohledem a vyplazenými jazyky zoufale hrabali tlapami, venku bylo teplo a zpívali kosi. Flavia byla menší, než jsem si ji pamatovala, a její blond vlasy zesvětlely téměř doběla jako u Galadriel, elfí paní z Pána prstenů. Vzala jsem ji do náruče a kolébala si ji na nohou v naději, že usne jako kdysi v našich prvních společných letech, kdy se můj klid přenášel i na ni.

Nyní se mezi námi jako poryvem větru rozšířil neklid a odnesl nás každou na jiný břeh téhož ostrova. V noci bych jí byla řekla, že ji mám ráda, ale ti černí, promočení psi štěkali a kvíleli tak zběsile, že jsme se přes ten hluk neslyšely. A nebyl tam nikdo, kdo by nás ochránil. Vůbec nikdo.

Když zazvonil telefon, vstala jsem s obtížemi z postele. Tělo jsem měla ztuhlé, vnitřní strany stehen bolely, jako bych je měla celou noc roztažené. Mobil jsem nechala nabíjet na malém stolku, na němž se pravidelně hromadí všelijaké drobnosti, které se nemůžu přimět vyhodit. Je to nízký stolek přiražený ke zdi s poškrábanou deskou a prohnutými nohami, mezi nimiž je zásuvka.

Volá máma. Nemusím ji slyšet, abych věděla, že je to ona. Cítím ji, stejně jako cítím blížící se déšť. Ve vzduchu visí něco těžkého.

„No tak, snad mi nechceš říct, že v tuhle dobu ještě spíš!“

Ani ji nenapadne se omluvit, raději se urazí. Slova jsou studená jako čepele nože přiložené rovnou na kůži, aby to neoteklo. „Volám ti jen proto, abych ti připomněla, že dneska v žádném případě nesmíš prát. Je svátek.“

Za okny se město pomalu probouzí. Na parkovišti před domem někdo vytáčí motor, po bulváru s rachotem projíždějí tramvaje, dítě pofňukává, chraplavý hlas nespokojeného muže zvedne ze země hlučné vrabce. Zpoza žaluzií stažených jako víčka se jen s námahou prodírá syrové ranní světlo a kreslí na navoskované dřevěné podlaze úzký pruh. Opřena jedním ramenem o zeď sáhnu naslepo na stolek po laciném plastovém vějíři s ulomeným žebrem a jednou rukou ho bezmyšlenkovitě rozevírám a zase sklápím. Nemám chuť na diskuse, ale na kávu.

„Jaký že je dneska svátek?“

Mámin hlas ožije, znamení, že se ocitla na známé půdě.

„V den Boží není radno se zaobírat špínou.“

„Fajn, mami, dobře,“ odpovím znuděně a položím zpola rozevřený vějíř zpátky na stůl vedle klíčenky s utrženým poutkem ve tvaru krokodýla.

Od té doby, co zestárla, spolu mluvíme celkem často a vždycky se pohádáme. Ale když ji neslyším příliš dlouhou dobu, je to, jako bych se zapomněla najíst. Svírá se mi žaludek a cítím prázdno.

„To je všechno. Promiň, že jsem tě rozladila svými hloupostmi,“ utrhne se na mě vyčítavě a dlouze si povzdechne, čímž zamezí jakékoliv odpovědi z mé strany, stejně jako si kdysi na venkově zarážela branku na zahradu velkým kamenem, aby mi ji vítr nepřibouchl přes prsty.

Taky si povzdechnu, ale ona se chystá zavěsit, dozajista dotčená, že chtěla udělat něco dobrého, a dopadlo to špatně.

„Tobě se nikdy nic nelíbí,“ opakuje mi.

„Ani tobě,“ vrátím jí to.

A mezi námi se začne plíživě rozlévat nespokojenost, tenký pramínek jako podzemní voda pohřbená pod vrstvami mlčení.

Flavia spí ve svém pokoji. Roste a spí. Zatím se zavřu v kuchyni a chystám se na svátek. Přejedu prsty po tlačítkách pračky – v koupelně na ni nebylo místo – a popojdu dál ke sporáku, kde v neděli, uložený v pekáčích, v jenském skle, v hliněných hrncích nebo ve formách na bábovku na mírném ohni pomalu narůstá rodinný duch a šíří kolem sebe vůni dobrého jídla a lásky. Pak přijde další týden a čas posedět spolu u stolu a pojíst v klidu mají už jen staří lidé a děti.

Předsevzala jsem si udělat vše pro to, aby čas strávený s Flavií vyčníval, zabalený do barevného papíru šustil, třpytil se, a hlavně jí zůstal v paměti jako ten nejkrásnější čas na světě. A k tomu je nejjednodušší ucpat jí pusu něčím dobrým k jídlu, jen aby se z ní přestala drát slova. Od jisté doby jsou slova mé dcery jako podrážka těžké boty: sedají mi na krk a tlačí, kosti mi praskají, bolí mě to, všechno mě bolí, nemohu dýchat, zmítám se a zoufale bojuju. Když bojuju, zapomínám, že jsem matka, a chci vyhrát. Bojujeme spolu a vítězí ta, která se rozpláče jako první.

Čekám, až se probudí, a nabídnu jí pozdní snídani venku na balkoně. Přinesu dva barevné talíře, které si šetříme pro hosty, mísu rajčatového salátu s mozzarellou a sušeným tymiánem a mou omeletu s jarní cibulkou. „Moc to voní!“ říká mi a při čekání, než to vystydne, se zvedne a malinko se nahne přes zábradlí, aby pozdravila paní Șandorovou, sousedku ze čtvrtého, která v obnošených teplácích venčí svého starého bígla. Kdysi jsem taky měla psa. Dostala jsem ho jako dárek od spolužáka, který bydlel o pár ulic dál a kterého jsem věčně nechávala opisovat. Jejich fena vrhla, a tak mi přinesl jedno štěňátko. Zazvonil u dveří, toho rána celý blok klímal pod novou vrstvou sněhu, kluk měl ruce červené od mrazu a pejska schovaného v čepici s bambulí. Jak ho máma uviděla, chytila se za hlavu, popadla hadr, rozprostřela ho na dno krabice a tu i se psem odnesla do koupelny.

„Aby se mi tu nepočůral na koberce,“ prohodila. Pak vzala telefon položený na vysoké židli pod zrcadlem v předsíni. „Zavolám tetě Flori, ta je dost praštěná na to, aby teď hned sedla do auta a přijela si ho vyzvednout až z Brašova.“

„A od kdy má Flori auto?“ ozval se z obýváku táta.

„Není její!“ okřikla ho máma a zamručela podrážděně: „Teď není čas, abych ti to vysvětlovala.“

Mezitím jsem plakala a chodila za ní po bytě jako stín. Slibovala jsem, že budu každý den vynášet odpadky, že budu utírat prach i tam v té prosklené vitríně, že budu nosit jen samé jedničky. Jenže ona už mezitím listovala diářem, navlhčila si špičku ukazováčku jazykem a nasliněným prstem přejížděla po jménech seřazených podle abecedy. Tehdy jsem na ni křikla: „Jsi zlá!“ a ona se obořila na tátu, který seděl na gauči, lokty opřené o kolena a civěl na televizi. Na hřiště právě vběhl Rapid.

„Hele, Sorine, slyšíš, jak se mnou tvoje dcera mluví? Co to sakra děláš, neřekneš ani slovo?“ Táta neřekl nic. Jen v jednu chvíli, když jsem klečela na koupelnové dlažbě a hladila štěně, jsem ho zaslechla, jak vykřikl: „Góóól!“ Pak ticho. A znovu mámin hlas.

Bydlíme v malém bytě. Já, Flavia a strach. Muže nemáme. Všichni odešli. Jednoho po druhém jsme je odložily stranou jako zimní oblečení, když je vedro. Svlékly jsme si je. My, ženy z naší rodiny. „Odteď pokojně spí na onom světě a já ve své posteli!“ řekla babička. Matčina matka. To ona zůstala u nás v rodině první svlečená. Jmenovala se Victoria. Vdaná za Marina. Byl to brunet s propadlými tvářemi, chromý na jednu nohu a pro ránu nešel daleko. Zemřel jednoho večera u trati. Vyskočil nebo vypadl z vlaku, kdoví. Když ho našli, páchl zvětralým vínem a vlasy měl ulepené od krve. Nikdo neuměl říct, co dělal tou dobou ve vlaku, odkud jel. Přestože to všichni tušili. „Někoho má, jinak by tak necestoval,“ šuškali si lidé. Babička předstírala, že je jí to jedno. „Ať si jde!“ říkala mrzutě a zvedala oči k nebi, tam, kde si myslela, že se odbývá všechno.

Pak přišla řada na mámu, aby si vysvlékla tátu. Táta měl jemné ruce pianisty. Proto si ho vybrala. Podle rukou. A podle nohou, aby měl obě stejné, aby jí už neříkali Chromajzlova Nina. „Jak na mě pokřikovaly děti na ulici,“ vypráví a přejede si dlaní po obličeji, aby setřela stopy, které se tam vzaly kdoví odkud. Jednoho dne táta seběhl schody a odešel. Měl zimní bundu, na hlavě ušanku sepnutou nahoře a kufr. Vypadal utrápeně. Což pravděpodobně taky byl, jen to bylo hodně vidět až tehdy.

Já jsem se s Vladem rozvedla několik let po svatbě. Poznali jsme se na ulici Ciurea v pravé poledne. Vycházela jsem z Megy s obrovskou sítí pomerančů, která povolila před vchodem do parčíku, v tom u podchodu. Uvolněné ovoce se rozkutálelo všemi směry až do příkopu. Viděla jsem ho přibíhat se sluncem v zádech, byl vysoký, s pěknýma rukama, ráda jsem je na sobě cítila, ačkoliv jsem mu ve většině případů musela ukázat, kam je má položit.

„Uděláte si už někdy děti, abych se z nich mohla těšit?“ otravovala nás matka. Uděláme, uděláme, odpovídala jsem v duchu, tam, kde je matčino potěšení důležitější než všechna potěšení na světě a zvedá se ve vlnách přesahujících dva metry. Ve skutečnosti jsem na ni zařvala jako tur:

„Co se mi sakra pořád pleteš do života? Napadlo tě, že třeba ani nemám děti ráda?“

Toho dne jsem mámu dohnala k slzám a později k večeru jsem Vladovi řekla, že chci dítě, on se na mě usmál a spustil si spodky ke kolenům. Když jsem zjistila, že jsem těhotná, taky jsem se rozbrečela. Možná radostí, ačkoliv neumím přesně říct proč. Ale brečela jsem. Napsala jsem na Facebook tučným písmem na růžovém holčičím pozadí:

Dora + Vlad + překvapení! Like, like, like, like a tak dál.

Na Facebooku je pořád léto a vypadá to, že lidi jsou na pláži, oči upřené na vodní dálavy. A voda je klidná, žádná vlna.

Došly mi cigarety, takže budu muset vyjít z domu.

„Budeš pryč dlouho?“ ptá se mě Flavia.

„Netuším,“ odpovím jí a zamknu dveře na dva západy.

Nejspíš akorát čeká na to, až odejdu, aby mě už neviděla a mohla si vyzout ta těžká bagančata, dobrá leda k tomu někoho nakopnout, kdykoliv má strach, a aby zůstala konečně o samotě, bosa a s hudbou puštěnou na plné pecky.

Když se octnu na ulici, rozhodnu se, že se projdu po okolí, ne přímo kolem našeho paneláku, kde není nic k vidění, ale dál směrem ke stadionu, kde jsem se kdysi procházela s holkou v kočárku. Mám žluté šaty s tříčtvrtečními rukávy a u vstupu do parku si udělám selfie. Za čtvrt hodiny si všimnu dvou žádostí o přátelství od dvou vojáků NATO. Od našich žádná reakce.

Vzpomínám si, jak jsem v prvních měsících po porodu brala kočárek a brázdila uličky, na začátku s očima upřenýma na spící dítě, pozorně jsem sledovala, jak se probouzí, jak se usmívá, její bledý a ospalý kukuč; později, když jsme si jedna na druhou zvykly, jsem obracela zrak na řadové domky, patrové, se silnými zdmi, přilepené jeden na druhý; některé s letargickými kočkami na prahu, jiné s třešněmi a mohutnými keři hortenzií a skoro všechny s alespoň pár metry čtverečními trávníku, aby bylo kam jít nadýchat se vzduchu nebo vykouřit cigaretu.

Jak se blížím k centru čtvrti, park zůstává po pravé straně a já si to namířím k hlavní ulici s trolejbusy, jež rozděluje tuhle část města ve dví, tím spíš mi připadá, že necestuju v prostoru, ale v čase. Když byla Flavia hodně malá, byla tahle spleť ulic můj svět. Jediný, kde jsem se cítila být svou vlastní paní.

Už dávno minulo poledne, slunce nabralo na síle a světlo se nerovnoměrně odráží na chodnících, kreslí kruhy. Čtvrť, tak jak ji cítím, liduprázdná a ohřátá jarem, se vylupuje jako pomeranč do alejí, parčíků a zahrad, jež až zběsile přetékají vzpomínkami. Najednou jsou všechny roky, co jsem považovala za ztracené, ty, o nichž jsem mluvila s matkou a říkala jí: „Dvakrát jsem mrkla a nevím, kam se poděly“, zase tady před mýma očima.

Jak jdu, obrazy jako by se odpoutávaly od země a ulice se plní tu Flaviiným smíchem, tu zvukem koloběžky nebo vrzáním koleček u kočárku pro panenky, bez kterého nechtěla ani vyjít z domu.

Jak dítě stále roste a roste, ulice, kam zajde máma, by měly být čím dál početnější a širší, asi tak, aby měly kam přicházet nové vzpomínky, které by se na ně snesly jako sníh na ty původní, kdy už na ničem kolem nezáleželo a život sám zadržoval dech, aby neprobudil dítě v kočárku.

Dorazím do Megy, dveře se se zvukem záklopky otevřou, u kasy je Geta, sousedka s rezavými vlasy a velkým poprsím, usměju se na ni, ona se taky usměje, dám jí peníze, jedny kentky, povídám, dá mi balíček, vrátí drobné. „Máš pěkné šaty!“ říká, „ehm, mám je už sto let!“ odpovím, vzpomenu si na ty dva vojáky a s pomyšlením na ně vyjdu z krámu, najdu zapalovač a zapálím si cigaretu. Kouř mi stoupne do hlavy, něco tam otupí a bolí to trochu míň. Sama nevím, co to bolí, jenom cítím tíhu, jako bych nesla tašku, které se už brzo přetrhnou ucha, ale pořád jsem nucena vláčet ji s sebou. Bojová výzbroj, tak to působí.

Vracím se domů. Na cestě – dva keře zlatého deště, vyzáblá kočka, žena s medvědím česnekem, tři auta, jedno s rozbitým čelním sklem, panelák, další panelák, čerstvě natřený plot, na němž se těžkopádně natřásá vrána. Otřesu se jako při zlé představě. Nemám ráda ptáky, nelíbí se mi jejich šílený kosý pohled, skelné oči po stranách hlavy, bojím se zobáku a drápů stvořených k tomu, aby chytaly, rvaly, drásaly, zraňovaly. Když pomyslím na ptáky, vidím krev. Dokouřím cigaretu. Kouřím nějak moc. Kdybych toho dokázala nechat, jistě bych cítila, že jsem lepší, sebejistější, ale i víc sama. Samota má kyselou pachuť zvratků a je cítit rybinou.

Byl duben, Mircea mě opustil a matka koupila jikry. Dívala jsem se na ni, jak stála před ledničkou, otevřenou dokořán, a usmívala se, jako by koukala do skříně plné šatů. V duchu jsem ji bezhlese volala a doufala, že neviditelné předivo, které spojuje dívky s jejich matkami, v ní začne vibrovat, otočí ji tváří ke mně, připravenou mě obejmout, pohladit a říct mi, že to přejde. V duchu jsem křičela, hryzala si rty a lámala si prsty, zatímco ona ukládala nákup na místo a plánovala večeři. Chtěla jsem na ni zavolat, že cítím prázdno a to prázdno spaluje a bolí, ale máma na tenhle druh bolesti nevěřila. „Jestli tě něco bolí, vezmi si paralen,“ říkala obvykle. Toho dne jsem za sebou zavřela dveře do kuchyně, šla jsem do koupelny a spolykala ho celou krabičku. Už mi bylo osmnáct, takže záchranka mě odvezla do nemocnice pro dospělé. První večer jsem celý probrečela a prozvracela.

Zapálím si další cigaretu. Držím se jí jako příslibu. Že to bude dobré. Když vdechuju do plic kouř, myslím na to, že věci nemohou takhle zůstat, aniž se stane něco doopravdy důležitého. Nemůžeš vést život, ve kterém se nestane nic, co by stálo za řeč. Vlastně můžeš, ale kdo by o takový život stál? Proto si děláme profily na sítích. Když o sobě píšeme, věci se zdají lepší. I ty zlé vypadají dobře. Netuším, jak si moje máti poradila bez internetu. Měla sousedky a v těch dobách bylo málo štěstí a moc na něm nezáleželo. Na něčem jiném ano: na jídle. Máma obcházela celý panelák kvůli hrnku cukru nebo oleje a často se u jiných v kuchyni zdržela na kus řeči. Zatímco byla u sousedů, táta tloukl na gauči špačky. Máma mi ten gauč dala věnem, když jsem se vdala. Pořídila si nový. „Malý, zelený, kolem kterého se dá normálně projít.“ Ani jsem nevěděla, že má ráda zelenou.

Kdykoliv o sobě máma mluví, je to v minulém čase. Ona teď nebo ona v budoucnu neexistuje. Máma byla sama sebou, jen dokud nebyla matkou a babičkou. Večery tráví na novém gauči a civí na televizi. Za pandemie jsem jí dala jako dárek předplatné na Netflix. K narozeninám. „Co ti mám koupit?“ zeptala jsem se jí. „Co chceš ty,“ odpověděla mi znuděně.

Dlouhé hodiny sleduje filmy a říká mi, jak si představuje, že se na ně díváme spolu. „Zastav se taky někdy u mě,“ prosí mě. Když u ní v baráku jdu po schodech, vidím tátu, jak je spěšně sbíhá, a mámu, jak za ním běží v županu a pantoflích. Řekla jsem jí to, ale jen mávla znechuceně rukou a odvětila mi, že nemá smysl vyhrabávat mrtvé. Jenže táta není mrtvý. Jen nás opustil a znovu se oženil s Loredanou, co si říká Lori.

2

Od doby pandemie mi vzrostl i počet žádostí o přátelství na Facebooku. Hlavně od chlapů. Asi se začali bát, poněvadž oni se vylekají snadno. Žádosti nikdy nepřijmu jen tak. Nejdřív se podívám na fotky, studia, jejich přátele, abychom měli alespoň pár společných. To mi dá pocit jistoty. Jako na večírcích na gymnáziu, kdy jsem potřebovala předem vědět, kdo jde, než jsem se rozhodla, zda se zúčastním, nebo ne.

Takhle jsem poznala Tomu. Píše, že žije v Brašově a vystudoval medicínu, a fakt, že se živí jako přemožitel smrti, ho činí sexy, jako každého samce připraveného k boji. Na profilovce má modrou košili a sebejistě se usmívá. Máme jen dva společné přátele, ale protože je doktor, udělala jsem výjimku a žádost přijala.

Jenže teď mlčíme, oba dva, protože netušíme, co by se ještě dalo říct, a možná že už si neřekneme nic.

V televizi je reklama na nevím kterou banku a mladá holka v bílých šatech jede na kole a všichni se po ní ohlížejí. Vypadá jako z muzikálu a já čekám, že něco zazpívá, ale ono nic. Příběh končí záběrem na nějakého úředníka, co jí stiskne ruku, a nadšený hlas vypravěče říká něco o hypotéce. „Poslechni, Doro, až se vdáš, dbej na to, ať má stálé zaměstnání, byt, třeba i garsonku; kdyby měl dva pokoje, tím líp, aby děcko mělo vlastní pokoj.“

Matčin hlas se vetře všude, vyplňuje praskliny v mé mysli, dostane se i tam, kde nemá nic jiného své místo. Pořád ji slyším. Až tady máma nebude, její hlas zůstane se mnou a já s ní začnu rozmlouvat, zatímco budu čekat, až Flavia vyroste, abych odešla i já a předala jí ho.

Babička Victoria přenechala svůj hlas mé matce tu zimu, kdy zemřela. Podlomila se jí kolena ve dvoře, prsty se zachytila drátěného plotu a bílé vlasy jí vyklouzly zpod šátku. Je to způsob nás žen, jak žít věčně. Chlapi po sobě zanechávají jméno.

Už několik týdnů si Flavia žádá, aby byla víc u svého otce, protože prý „má větší byt“. Jistě že je to výmysl. Chce odejít, protože se pořád hádáme. Je to k nevydržení. Děti si nesmějí přát odcházet od matek. Když odejdou, už to nejsou děti, ale mámy zůstanou mámami. Matky bez dětí jsou jako trupy bez nohou. Zůstanou na místě a nemůžou nikam jít. S otci je to jednodušší. Vedle nich se dá dýchat. Tátové jsou jako vrchol hory. Pro dítě je těžké se tam nahoru dostat, ale jakmile se mu to povede, cítí se silné a volné. Flavia se „cítí nanic“, jak pořád opakuje.

Teď sedí v obýváku na zemi, opírá se zády o gauč od mámy a dívá se na televizi. Nohy má natažené pod konferenčním stolkem a přijdou mi delší než před týdnem. Je ve věku, kdy akorát roste, a proto je zlá, protože ji to bolí. Když je zlá na mě, jsem já zlá na ni. Měla bych se držet, pochopit ji a nechat na pokoji, jenže když začne mluvit, jako by kopala těmi svými bagančaty, mysl se mi zablokuje, nemůžu dýchat a cítím, že se zblázním. Růst je bolestivé, protože s tím nemůžeš přestat, říkám si a schovám se do kuchyně, kde hledám útočiště, abych upekla koláč. Nevím, co budu dělat, až přijde den, kdy se ode mne nenechá nakrmit. Doufám, že bude mít nějakého kluka, abych mohla uvařit jemu.

Vyberu si recept na ovocný koláč. Něco dobrého k snědku místo něčeho pěkného, co bychom dělaly společně. Zatímco je těsto v troubě, dívám se na Tomovy fotky na Facebooku. Skoro na všech je sám nebo vedle huňatého psa. Flavii by se pes moc zamlouval, a tak ji zavolám k sobě. „Ztiš tu televizi a pojď se podívat na něco pěkného!“ říkám a otočím monitor směrem k ní. „Čípak je?“ a já jí řeknu, že je Tomy, jednoho doktora, kterého znám přes internet. „Je ošklivej!“ odsekne, odchází do svého pokoje a práskne dveřmi. Jako by ta tvého táty byla hezčí, mumlám si nespokojeně. Nebo myslela toho psa? Bůh ví, a stejně nemám chuť se jí ptát.

Pravda je, že jediná otázka, která mě trápí, je, jestli mě má ještě ráda, a pokaždé volím jiná slova ve víře, že to budou ta pravá a ona řekne ano. Když je řeč o lásce, dívky čekají, ženy mlčí a matky se zlobí. „Jaká je tvoje máma?“ ptaly se mě děti ve škole. Naštvaná. To jsem jim měla odpovědět. Ale říkala jsem to samé co ony: je to nejhezčí a nejvíc milující máma na světě.

Vyjdu na balkon, vytáhnu cigaretu z balíčku, co zůstal vedle květináče s muškáty, zapálím si, vdechnu kouř a dívám se do prázdna s pohledem upřeným na okna protějšího paneláku. Matně zelené ozubené lístky břízy na dvoře, které jako by vyrašily přes noc, šumí ve větru. Čas od času tence zaštěká nějaký pes. Zní jako pískací hračka. Vůně koláče se line z trouby po celé kuchyni, dojde na balkon a stoupá k sousedům. Racek hystericky vříská jako žena v ohrožení. Na telefonu se ozve upozornění na zprávu.

Píše mi Toma: Ahoj, co děláš?

Čtu si tu větu znovu a znovu. Ještě vdechnu kouř. Pomalu vydechuju vzduch chutnající po tabáku v tenkém kotoučku tvaru písmene O; cítím, jak mi tepe žíla na krku, a cukne mi v jednom oku. V pravém, to je dobré znamení. Kdyby šlo o levé, s někým se pohádám. To říkává matka. Tak si to říkám i já, když máma není poblíž a nemohu jí odmlouvat. Znovu si to přečtu. Ještě si potáhnu.

Podívám se líp na jeho fotku a napíšu mu:

Tak se jmenoval jeden film na Netflixu. Třeba se na něj podíváme spolu, každý u sebe doma. A pak mi řekneš, co si o něm myslíš.

Krev mi dál buší ve spáncích, v uších, v podkolenní jamce. Čekám. Toma mi posílá usměvavého smajlíka a fialové srdce. Schovám se za ně, jako pod prostěradlo. Cítím se obnažená. Přejedu si konečky prstů po krku. Večer si budu představovat, že nejsou moje. Z Flaviina pokoje brutálně duní rocková hudba, zní to jako hádka. Zůstanu pod prostěradlem a dýchám normálně. Toma mlčí. Koukám se na displej telefonu. Černo. Co se odepisuje na fialové srdce a smajlíka? Když hledám správnou odpověď, cítím potřebu se s někým poradit, abych zaslechla hlas, co prolomí ticho. Zavolám mámě. Ztěžka odpovídá.

„Spala jsi?“

Krátce zamlaská.

„Ne! Jak bych mohla v tuhle hodinu spát?!“

V jejím hlase je cítit výčitka.

Stejně tak by mi mohla říct: „Bože, jsem tak zklamaná z toho, jak málo mě znáš!“ Cítím se provinile a pokouším se napravit, co jsem zpackala.

„Mluvila jsem s kamarádem na Facebooku a vzpomněla jsem si na jeden film na Netflixu. Náš, rumunský. Je to hezký příběh, myslím, že by se ti mohl líbit.“

Zhluboka se nadechne a vyšle povzdech, který se rozlije jako mlha kolem mých slov. Na tom, kdo je ten přítel, jí nezáleží. Tu větu odsunula stranou hned na začátku; jako když oloupeš skořápku z vajíčka, než se do něj pustíš. Zajímá ji jen, jestli ten film skončí dobře, protože už má po krk cizích dramat.

„Mám dost těch svých.“

„Co se ti zase stalo?“

Říká mi, že nemá náladu na řeči. Pravda je, že se jí nikdy nic nestane; a přesto je pořád nespokojená. Mám dojem, že se tak už narodila.

„Víš co? Nechme film filmem! Popovídáme si jindy.“

Prásknu telefonem. Ruka, bůhví odkud, odhrne prostěradlo a znovu mě nechá ležet úplně odhalenou. Mrknu na displej a pak znovu na chodník před domem. Srdce bije zmatečně. Z emocí a ze vzteku. Proč máma nemůže přestat být zlá? S ní není nic jednoduché.

Cigareta doutná v popelníku, kouř stoupá vzhůru a tenkým pramínkem se ztrácí v březovém listí. Vzpomenu si, že mlčení je zlato, stejně jako práce. U nás doma se děti vychovávaly k poslušnosti a tichu.

Vejdu zpět do domu a zavolám na Flavii:

„Ztlum to, nebo mi z toho praskne hlava!“

Telefon zase pípá. Na Messengeru Toma píše:

Najdu si ten film. Vidím, že jsi z Bukurešti. Co je novýho v hlavním městě? Od pandemie jsem tam nebyl. Pořád tak horko a špinavo? U nás od včerejška prší, chtěl jsem se projít v lese, ale všude je bláto. Mimochodem, moc se mi líbily šaty, co máš na fotce, žlutá ti velice sluší.

Sednu si na židli v kuchyni a zírám na nástěnný kalendář před sebou. Polovina měsíce. Nad čísly je fotka dívky s vlasy spletenými do dvou dlouhých copů, která drží v náručí košík s květinami. V dálce je vidět louka a kráva. Ten týpek vypadá OK, říkám si. A nejspíš je i normální. Odpovím mu:

U nás je slunečno a jasno. Ale jinak jo, znečištění je tu velké, hlavně když se začnou pálit odpadky. Taky tu pršelo, ale před pár dny. To je dobrý, že máš poblíž les, kde se můžeš projít! Jsem ráda, že se ti líbí ty šaty! Žlutá je moje oblíbená barva.

Popravdě se mi líbí fialová, ale on to nemá odkud vědět. „Ty říkej co on, a dělej to jako ty,“ říkávaly ženy, které se v létě na venkově scházely v letní kuchyni na dvoře, ukryté před horkem a před muži. Teď je večer. Je chládek. Toma mi přeje dobrou noc. Možná si ještě popovídáme, říká mi. Usmívám se. Jistě, jak chceš, odpovím. V kuchyni to krásně voní. Zítra se Flavia stěhuje k tátovi. Zítra budu zase ta nejlepší máma na světě. Lepší než ta moje.

Konec dubna a teplo. Čím dál větší teplo. Je po páté odpoledne a můj pracovní den na dálku se chýlí ke konci. Už žádné výmluvy, můžeme pracovat odkudkoli – z obýváku, z ulice, z parku, z dovolené, z nástupiště na nádraží nebo z předzahrádky restaurace. Otevírám dveře na balkon, aby sem šel trochu vzduch. Ještě že jsem jim nedovolila, aby mi ho zazdili plastovými okny! Před pár lety přišli dva, že jsou od těch, co dělají zateplení, a že „nám je to jedno, paní, všichni si musejí zasklít balkon,“ říkali a pořád mi koukali na prsa. „Tak to ne, já nechci!“ vyjela jsem na ně, že odešli a brblali si: „To je semetrika!“ Ale donutit mě nemohli.

A tak teď, když na balkon vkročím, je to jako bych vstoupila do jiného světa. Cítím se jako v dětství, když jsem si představovala, že určitě existuje nějaký trik, jak se dostat do televize a procházet se lesy nebo městy, o kterých nám vyprávěli v Teleencyklopedii. Tak jsme tehdy cestovali s našima: jednou týdně, v sobotu večer, v přesný čas. Tedy pokud jsme zrovna nejeli na venkov.

Na jaře jsou moje dobré dny fialové a krásně voní po šeříku. Otevřu okno, zhluboka se nadechnu, obuju si lodičky a odkráčím k cikánkám, které sedávají rozeseté po chodníku na náměstí. Mám jednu, od které vždycky nakupuju.

„Co děláš, holka, probrala ses ze zimního spánku?“ směje se kolozubým úsměvem zpoza věder s květinami, jako by byla za oponou.

„Podívej se, krásko, co tady mám,“ říká chraplavým hlasem a mává mi před očima třemi kyticemi špatně svázanými tenkým drátem.

„Třicet lei za všecky, abych už šla taky domů, protože mě tu celý ráno nahání bengo, jako by neměl nic lepšího na práci než mi napařit pokutu. Čert ho vem s celou jeho famílií!“

„Možná zjistil, že trháš šeřík u jiných lidí na zahradě!“ Mávne znechuceně rukou a upře pohled nad mou hlavu podél třídy Mihai Bravu.