Author: Jiří Svoboda
Date: 2026-08-10T12:29:08+00:00
Description: Co když celý život hledáme něco, co jsme nikdy doopravdy neztratili? Příběh o dívce, která se v životě snaží nalézt svou skutečnou, přirozenou identitu. Potkává se s lidmi, z nichž každý představuje jinou podobu ega, společenské role a znalostí. Všichni – od Učitelky až po Kazatele – se snaží dívce pomoci, ale také ji svým způsobem přesvědčují a formují do svého vidění světa. Nikdo z nich jí pomoci nedokáže, až jednoho dne potká Nikoho a s ním se vydá na vnitřní cestu odhalování vlastní podstaty. Příběh vychází z autorovy vlastní zkušenosti, která je popsaná v první kapitole. Jeho cesta započa
Publisher: Pragma

KDO MI UKRADL PŘIROZENOST?

Copyright © Jiří Svoboda, 2026

Illustrations © Veronika Maliňáková, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1204-3

Knihu věnuji všem vnímavým
a odvážným lidem,
kteří se sami vydávají
na cestu poznání.

Na počátku jsme zranitelní. Potřebujeme ochranu a péči. Snažíme se vyhovět požadavkům světa lidí, kterému nerozumíme, abychom přežili a byli lidmi přijati. Tehdy začíná cesta, na které postupně ztrácíme svou přirozenost, namísto ní si vytváříme novou identitu a rozvíjíme svou osobnost. Naše osobnost na vše reaguje, pomáhá nám v přežití, ale současně neví nic o tom, kdo jsme. Poslouchá a vidí jen sama sebe. Je jako brnění, které jsme si navlékli v přesvědčení, že musíme životu odolat. Pokud však chceme sobě a životu porozumět, musíme se vydat na cestu zpět, brnění svléknout a objevit svou ztracenou přirozenost.

Příběh, který vám budu vyprávět, jsem prožil. Přesto nemohu žádnou z událostí dosvědčit, protože se vpravdě nikdy nestaly. S tím, který se za mne vydával a jemuž příběh náleží, jsem se před časem rozloučil. Nebyl skutečný, byl vymyšlený. Rozplynul se jako vodní pára.

Ten, komu přijdou tyto věty samozřejmé, může knihu odložit. Nenajde v ní nic, co by sám na vlastní cestě nepoznal. Všem ostatním držím oba palce a budu rád, pokud zde naleznete trochu inspirace pro svou objevitelskou výpravu, které říkáme:

ŽIVOT

Každý z nás se na té výpravě něčím stane, není však příliš důležité čím, protože vrcholem naší výpravy je objevit, kým už jsme.

Naše přirozenost je jako gravitace, okem ji nevidíme, přesto je její síla mocná. Cítíme ji v srdci a dříve či později její přitažlivosti podlehneme. Avšak než se tak stane, představujeme si, čím by mohla být, nebo říkáme, že se musíme věnovat důležitějším věcem, jako jsou naše strachy a touhy.

Avšak gravitaci srdce nelze vzdorovat donekonečna, nadto celá Existence se spikla, aby nám naši pravdu pomohla objevit. I ona si to přeje. Je to i její pravda.

Tohle láskyplné spiknutí je projevem něčeho, čemu říkáme:

MILOST

Příběh je plný nejrůznějších osobností, situací, průvodců, kouzelníků, magie a koček a já bych vám rád o nich něco nejprve prozradil, abyste jim porozuměli vždy, když se v příběhu objeví. Potom si třeba můžete říct: „Tohle se mi také přihodilo!“

Takže než se pustíme do příběhu, řeknu vám předem něco o mně, o mých životních situacích, mých průvodcích, mém kouzelníkovi a mojí magii.

Své dvě kočky vynechám. Kočky jsou tajemné, neochočitelné, svobodné a vpravdě nikomu nepatří, přesně jako přirozenost.

Já

Blázen v blázinci

V dětství jsem trpěl úzkostmi a přidávalo se k nim i podivné chování. Zaháněl jsem myšlenky, kterých jsem se bál, opakováním některých slov, počítáním a skládáním dek. Kdybyste mě při tom viděli, asi byste si ťukali na čelo. Své chování jsem také vnímal jako podivné, dokonce jsem se za něj styděl. Nevěděl jsem, že můj problém není neobvyklý a že lidé se svými myšlenkami běžně bojují.

Že ne? Už jste někdy na něco pomysleli, vzápětí se své představy lekli a začali ji zahánět?

Lidé kolem mě ale o takových věcech nehovořili a skrývali je jako svá tajemství ve světech, kam druzí nevidí. Já jsem své obtíže také skrýval v domnění, že se dějí pouze mně. Byl jsem malý a bál se, že by mě mohli zavřít do ústavu pro duševně nemocné.

Časem jsem si všiml jedné věci, a sice že ačkoliv jsem ty hrozné myšlenky prožíval, žádná se nestala. Řekl jsem si: „Ať budou mé myšlenky jakékoliv, nebudu s nimi bojovat! Proč bych měl? Vždyť nic z toho se ve skutečnosti neděje.“

Nechával jsem myšlenky a pocity volně přicházet a odcházet. Vždy, když se mi těmi pocity úzkosti a strachu podařilo projít (žádný pocit netrvá věčně), zažíval jsem stavy hlubokého uvolnění a blaženosti. Strach, pokud jsem jej nezaháněl, mizel jako pára nad hrncem. Jediné, co bylo potřeba udělat, bylo zkrátka nedělat vůbec nic. To mi přišlo velmi objevné.

Začal jsem tušit, že každý člověk může vnímat svět rozdílně. „Co je normální? Co je realita? Kdo ji zná?“

Tak jsem se stal průzkumníkem vlastní mysli. Vydal jsem se na cestu sebepoznání – hledat vlastní přirozenost, aniž bych to vůbec tušil. Zpočátku úplně sám a bez zkušenějšího průvodce.

Po nějakém čase moje úzkosti téměř ustaly, ale objevil se nový problém. Upřímně jsem toužil pochopit, kdo jsem, nebylo pro mě důležitější otázky. Avšak poznat podstatu čehokoliv je něco úplně jiného, než se na první pohled může zdát.

Zkuste se někoho zeptat, co je vaše kočka nebo papoušek. Možná uslyšíte spousty názvů a popisů, do jaké třídy a čeledi patří, co je pro ně charakteristické, jak se rozmnožují, nebo dokonce jakou mají tělesnou teplotu. Je to spousta slov a vypozorovaných informací, které mohou být zajímavé a užitečné. Přesto neříkají nic o tom, co je kočka nebo papoušek.

Aniž bych prozrazoval důvod, začal jsem se ptát dospělých na to, kým jsem já. Celá společnost se tváří důležitě a já se domníval, že dospělí důležité věci vědí, jenže jsem zjistil, že to tak vůbec není. Odpovědi, které jsem dostával, mě zkrátka neuspokojovaly, ba co víc, přišly mi bláznivé.

Jedni mi říkali, že jsme výsledkem náhody. Rád jsem četl knihy o vesmíru a jeho inteligence se mi zdála být s těmi odpověďmi v rozporu. Navíc něco uvnitř mě se opravdu silně bouřilo: „Když jsem tedy náhoda, tak proč se mám o něco snažit? Vždyť je to jedno! Proč po mně neustále něco chtějí?“

Druzí mi říkali, že Bůh nás stvořil k obrazu svému, že je moudrý a milosrdný, a také říkali, co od nás chce, a když to neuděláme, tak nás potrestá a navždy zavrhne. To něco uvnitř mě se zase bouřilo, nechtělo se nechat spoutat potřebami, zvyky a poslušností, které po mně prý požadoval Bůh. Říkal jsem si, že kdybych byl Bůh, tohle bych nikomu neudělal, a to ani nejsem moudrý a milosrdný jako on. Začal jsem v sobě chovat podezření, že tady něco nehraje a celé to je pravděpodobně jinak. Boha možná nikdo z dospělých nepotkal, neznají jej a tahají děti za nos.

Průvodce horami

Uběhlo mnoho let, kdy mě přepadaly touhy a já se věnoval jejich naplňování. Přesto moje niterná potřeba odhalit, kdo opravdu jsem, byla stále se mnou, ať jsem šel kamkoliv. Snažil jsem se najít odpověď v knihách a poslouchal moudré lidi, ale slova mě po nějaké době přestala uspokojovat.

Už vás někdy plně uspokojila slova? Že ne? Tak vidíte. Že ano? Tak chvilku počkejte. Ono to přejde.

Tušil jsem, že pravda o sobě se slovy předat nedá. Slova mi mohla pomoci, abych se vydal správným směrem, ale samotnou odpověď na otázku, kým jsem, za mě vyřešit nemohla. „Není to znalost, je to objev, který musím uskutečnit sám,“ řekl jsem si.

Když je člověk rozhodnutý vydat se na své objevitelské výpravě hlouběji do neznáma, průvodce se objeví. Můj první průvodce pocházel z vysokých hor, někdy byl odměřený a jindy vřelý, ale nikdy nikoho nepřesvědčoval. Některé věci podle mě dokonce zamlčoval, abych si o tom poznání nevytvořil představu, kterou bych se pak pouze snažil naplnit. To byla totiž strašně nebezpečná past, jelikož jsem stále nevěděl, kým jsem, a místo abych se objevoval, bych se mohl pokusit něčím stát a tím něčím by byla představa o sobě. A co je nejhorší, mohlo by se mi to povést.

Můj průvodce byl mistrem nepřetržité bdělé přítomnosti a této schopnosti mě učil. Nikdy si nic nepředstavoval, nesnil, byl probuzený.

Sedával jsem v jeho blízkosti a bděle pozoroval svého kouzelníka.

Cože? Jakého kouzelníka? Přece toho nejlepšího, který kdy ve vesmíru žil. Lidé mu často říkají:

MYSL

Osobnost v mysli

Víte, co je MYSL? Ano? Ne? Slyšel jsem už mnoho vysvětlení a pochopil jsem, že se ta vysvětlení často neshodnou na tom, co to opravdu je. Svého kouzelníka jsem pozoroval dlouho, a proto vám o něm a jeho magii mohu něco povědět.

Vše, co jsme kdy prožili a ještě prožijeme, stalo se a stane pouze na jednom místě – v naší mysli a nikde jinde. Magie mysli tvoří veškerou naši zkušenost. Nevěříte?

Když zahlédnete orla, nevidíte skutečného orla, ale vnímáte obraz orla ve své mysli. V mysli tedy nežijí skuteční orlové, žijí tam obrazy, zvuky a také myšlenky a pocity.

Ovšem nepodlehněte zdání, že tahle magie je něčím samozřejmým, co každý ovládá, a nestojí tak za pozornost. Tahle magie je stará jako čas a její iluze zastírají pravdu o podstatě věcí. Vytváří klam, že jsme někým jiným, než kým ve skutečnosti jsme. Podobně jako při kouzelnických vystoupeních, kdy malá nepozornost způsobí, že zaměníme iluzi za pravdu.

V okamžiku, kdy téhle prastaré magii podlehneme, zaslechneme první jméno. Je tím nejběžnějším ze všech, každý z nás jej vysloví nesčetněkrát za den. Ač velmi obvyklé, je skutečné jako sen. A jakéže to kouzelné jméno je? Nechte se překvapit. V příběhu jej určitě párkrát uslyšíte.

Na počátku kouzelné jméno zažehne v každém první touhu, touhu být, abychom se mohli vydat na naši objevitelskou výpravu. U mě tomu nebylo jinak.

Po narození jsem byl křehký a zranitelný, musel jsem se prodrat na svět, poprvé se sám nadechnout a otevřít oči. Ocitl jsem se ve světě, v kterém jsem se nedokázal o sebe postarat a potřeboval jsem péči, abych přežil. Zažíval jsem jak přijetí, tak odmítnutí. Pocity bezpečí střídaly pocity strachu a ohrožení.

Mé další touhy následovaly a rozletěly se do světa jako tažní ptáci. Zatoužil jsem po kontaktu s druhými, zábavě a hře. Druzí mě někdy přijímali a někdy odmítali, říkali mi, jaký jsem nebo jaký bych měl být. Pocity radosti a blízkosti střídaly pocity zklamání či studu.

Tak jsem šel od jedné zkušenosti k druhé, až jsem zažil tu nejdelší: Začleňování do civilizované společnosti. Zde jsem se učil zvykům, znalostem a dovednostem; společnost mě viděla jako nedokonalého, toužila mě vylepšit, hodnotila a porovnávala mě s druhými, přála si mě někam uvrtat.

Sám jsem toužil v téhle hře uspět a něčím se stát, ale současně byla kolem mě spousta lidí, kteří ze mě chtěli udělat něco, čemu oni rozuměli více než já a přišlo jim to samozřejmé. Otevřenost a sebejistotu střídal odpor a bezmoc.

Zdánlivě nevinná věc, jakou je třeba zamračený pohled, křik nebo výprask, mě lekaly či ve mně probouzely zlost, a co teprve způsobilo tohle všechno?

Rozhodl jsem se, že mě život nedostane, že mu odolám. Ve své mysli jsem si vykouzlil představu o sobě, oddělenou a soupeřící se životem. Můžete jí říkat osobnost či ego, jak chcete. A tuhle představu jsem si pečlivě zapamatoval a ztotožnil se s ní, aby mě provázela a chránila jako brnění.

Mé osobnosti přišel život nezměrný, nevyzpytatelný, naléhavý, ale také lákavý. Byla nejenom zraněná a přesvědčená, že po ní život neustále něco chce, ale současně toužila si z něj něco vzít.

Kdekdo může namítnout, že není osobnost jako osobnost. Některé jsou přece chytřejší, vzdělanější, zdravější, bohatší, ušlechtilejší, či zbožnější. Ale co z toho, když žádná z nich neví, kým jsme. Je možné být bez toho spokojený? Ano? Že znáte lidí, kteří to říkají?

Schválně, zkuste se jich tedy zeptat, co je činí spokojenými, nebo naopak co jim chybí.

Uslyšíte třeba, že milující rodina, závodní automobil, peníze, významné ocenění, svoboda, zdraví, řešení nějakého problému, popularita, moc, velké svaly, splnění poslání, víra, nejkrásnější rododendron, poštovní známka do sbírky nebo schopnost skolit mamuta… pěstí.

Ať lidé říkají cokoliv, říkají to proto, že touží prožít pocit naplněnosti a spočinout ve vědomí, že jim nic nechybí a nemusí už o své štěstí usilovat.

Avšak naše kouzelná mysl neustále kouzlí a proměňuje se jako chameleón. Dokud jsou naší realitou kouzla, nestálá a proměnlivá mysl určuje běh našich životů. Chvíle oddechu brzy vystřídá nespokojenost a začneme svou naplněnost opět hledat.

Průvodce nížinami

Přirozenost ovšem změnám nepodléhá, není to chameleón, svou podstatou je stálá a původní.

Abych svou přirozenost mohl objevit, přivedla mne Existence jednoho dne do přímořských nížin k člověku s krásným jménem, které v jednom domorodém jazyce znamená Původní člověk.

Má schopnost udržovat bdělost byla v tom čase již vybroušená, přesto jsem v sobě cítil často napětí a neklid. Netušil jsem, že mé pocity stejně jako myšlení jsou mým šestým smyslem. Nikdo mi o šestém smyslu nikdy nic neřekl. Ve škole jsem totiž musel odříkávat všechny druhy hlavonožců a mého doktora nejvíce zajímalo, zda se zvládnu předklonit s nataženýma rukama a dotknout se prstů na nohou.

Našich pět smyslů jako třeba zrak nebo hmat směřuje ven, sledují, co se děje okolo nás, a pomáhají našemu tělu přežít. Ale ten šestý je otočen dovnitř a informuje nás o tom, co se děje v nás. Vypráví nám o tom, jak svět a sebe vnímáme.

Jenomže lidé kolem mě, kam až jsem dohlédl, byli tuze vybíraví. Vybírali si převážně příjemné pocity, nepříjemné zaháněli, někdy dokonce s odbornou pomocí, a těmto zvykům mě učili. Znal jsem tak pouze útržky vyprávění a nevyhnutelně trpěl domněnkami. Strach a nevědomí zkrátka plodí utrpení.

Původní člověk mě učil odvaze cítit, ať to bylo cokoliv. Moje mysl a tělo měly nezměrnou paměť, kde byla zákoutí temnější než v kdejakém sklepě plném uhlí, kde se ukrývala všechna zranění a vzdor, jež jsem si doposud nedovolil plně prožít.

Původní člověk mi pomáhal odkrývat pocity, kterým jsem se celý život bránil, a já je jeden po druhém prožíval. Procházel jsem jimi vědomě a beze slov, protože jenom tehdy jsem mohl prožít skutečnost, a nikoliv domněnky šeptané do ucha mým kouzelníkem.

Průvodce tichem

Prohlédnout skrze prastarou magii mého kouzelníka vyžadovalo, abych přestal žít z jeho milodarů. Dokud totiž věříte na kouzla, máte vše z druhé ruky. Mezi vámi a realitou stojí prostředník, vaše kouzelná mysl, jež vám vše překládá a drží vás tak v hrsti.

Už jste někdy prohlédli nějaký kouzelnický trik? Nemyslím tím, že jste se pouze dohadovali: „Ten kouzelník si ty karty určitě šoupnul do rukávu.“ Ale zda jste svou bdělou pozorností posvítili na to, co se před vámi děje, a kouzlo skutečně odhalili.

Není to snadné, že? Kouzelníci neustále odklání naše pohledy od pravdy ke svým iluzím, vábí nás nebo naopak děsí, aby ovládli naši pozornost. Stačí malá nepozornost, trik přehlédnete a iluze je rázem na světě. A to hovořím o tricích s kartami nebo truhlami, kam zasunou pána, jenž seděl ještě před chvilkou vedle vás, a nechají ho zmizet nebo rozříznou pilkou vejpůl.

Kolik pozornosti myslíte, že vyžaduje, abyste rozpoznali tu prastarou magii? Hodně? Ještě víc? Ano, ale stále to není dost. Tak tedy kolik? Přesně! Všechnu!

A tak jsem sedával o samotě a svou pozornost držel namířenou do ticha. Proč do ticha? Ticho je jako plátno, na němž se odehrávají příběhy vyprávěné naší kouzelnou myslí. Avšak samo příběhem není, nedá se vymyslet, není to iluze. V absolutním tichu mysli se ukrývají dveře vedoucí k pravdě. Když jimi projdete ven, prohlédnete prastarou magii a rozpoznáte svou podstatu.

Sedával jsem tedy s pozorností namířenou do ticha, myšlenky se objevovaly a mizely, až jednoho dne se přestaly objevovat úplně, zůstalo pouze plátno, absolutní ticho. Absolutní ticho se stalo mým posledním průvodcem, jenž mě jednoho dne dovedl k těm posledním dveřím. Tehdy před těmi dveřmi se naposledy objevil můj kouzelník, z posledních sil se vzepjal a vyčaroval nejděsivější kouzlo ze všech myslitelných kouzel, svou poslední iluzi.

A jak to celé dopadlo? To se dozvíte v příběhu. Drobně jsem jej pozměnil, ale opravdu jenom malinko. Hlavní hrdinka má jméno stejné jako moje dcera. Při psaní mi to pomáhá vidět svět dětskýma očima opět tak, jak jsem jej viděl na počátku své objevitelské výpravy. Vyloženě si to užívám a nechávám se překvapit, co přijde. Slova přicházejí a já je čtu poprvé stejně, jako je budete za chvilku číst i vy. Čtěte je otevřeným srdcem a nenechte svého kouzelníka, aby vyprávění přerušoval, jinak příběh minete nebo se v něm ztratíte.

Kouzelník

Srdce

Přirozenost nelze vysvětlit, nemá podobu ani příčinu, je to čistá krása s kořeny v hlubokém tichu, jemuž rozumí pouze otevřené srdce hovořící jazykem pravdy.

Sářino srdce spočívalo v důvěrném spojení se vším. Jako by ona sama byla světlem oblékajícím svět do jasného třpytu a záře. Vše bylo svobodné, svěží a nenucené.

Sára o tom ale takhle nepřemýšlela. Když jsou věci přirozené, člověk nad nimi zkrátka nepřemýšlí. Sáře nic nescházelo, byla úplná a po ničem netoužila.

Vnímala, jak pomalu usíná, a začala snít. Bylo to poprvé, kdy snila. Její paprsek začal pomalu pohlcovat stín zvěstující noc zapomnění.

Odmítnutí

Možná to nebyl jenom pouhý sen. To ale není podstatné, protože mezi naším sněním a bděním není velký rozdíl, oboje se děje v naší mysli. Však už víte.

V její mysli se tedy objevil sen a nebyl vůbec hezký. Její přirozenosti lidé nerozuměli, přesto se z ní snažili něco udělat; něco lepšího a užitečného podle svých potřeb a přesvědčení.

Někteří chovatelé kanárků učí tyhle ptáčky zpívat. Přirozený zpěv samečka je ve vyšší tónině a láká samičku. Chovatelé je ale učí tónině nižší. Tihle kanárci žádnou samičku nepřilákají, ale vyhrávají lidem ceny na soutěžích. Čím hlubší a nepřirozenější tónina a zpěv, tím je kanárek hodnotnější.

Sára se cítila jako takový kanárek. Uvězněná a odmítnutá. Odmítnutí bolí, a když jste malý kanárek nebo dítě, tak dvojnásob. Začnete se bát, že nepřežijete. Křehká a zranitelná jako ten malý ptáček začala hledat způsob, jak se situaci přizpůsobit, a tak se zachránit.

Příchod kouzelníka

Zachránce se ve snu znenadání objevil. Přišel odnikud. To je to místo, které můžete vnímat, když se úplně ztišíte. Tichá a nehybná mysl zachytí vše, jakýkoliv pohyb, jakoukoliv myšlenku, protože sama nemluví, je stálá a průzračná jako prostor. Proto si ho Sára všimla hned, jak v tom tichém a nehybném prostoru zavířil.

„Kdo jsi?“ zeptala se.

„Jsem kouzelník,“ odpověděl zachránce, přešlapuje netrpělivě na prahu její tiché a nehybné mysli.

Jmenoval se Hlas a byl opravdovým kouzelníkem. Dokonce tím nejlepším ze všech, který kdy žil. Jeho iluze byly uvěřitelné a odpradávna mistrně zastíraly pravdu.

Přestože jeho příchod zachytila, kouzelníkovu podobu stále neviděla. „Nevidím tě. Ukaž mi svou tvář.“

„Nemám tvář. Jsem stvořen z myšlenek,“ odvětil Hlas tajemně.

Sára se zarazila. „Jak tedy můžeš existovat?“

„To je tajemství mé magie,“ řekl Hlas tajuplně. A ještě tajuplněji dodal: „Ve své podstatě neexistuji, přesto dokážu tvořit celé světy.“

Celé světy? pomyslila si Sára; fascinovaná zatoužila vědět víc. „A jak ty světy vypadají?“

„Různě. Tvořím je vlastně tak trochu na objednávku,“ nepřestával se záhadnými odpověďmi kouzelník.

Každá z nich vyvolávala v Sáře jen další a další otázky. „A kdo u tebe ty světy objednává?“

„Touha a strach…,“ řekl kouzelník stručně, „… ale především touha.“

„Je něco, po čem bys toužila?“

Mimoto, že byl kromobyčejným kouzelníkem, byl také skvělým obchodníkem, jenž rychle rozpoznal touhy a obavy každého zákazníka. Ve svém kouzelnickém repertoáru měl po ruce vždy potřebnou zkušenost pro každého člověka.

Sára chvíli dumala, a potom si pomyslela: Nemám.

„Pokud bys po ničem netoužila, nebyl bych tady. Po něčem toužit musíš! Přemýšlej!“ vybídl Sáru.

V tom okamžiku se v Sáře ozval ten malý kanárek: „Cítím se nepochopená. Nerozumím tomu, co po mně život chce. Nejraději bych byla jako ostatní…“ A hlubokým a smutným hlasem ještě přidala: „Zdá se mi, že oni vědí, co je důležité a jak životu odolat.“

„A co za to budeš chtít?“ zaváhala Sára.

Většině lidí se to také stalo a mají své Hlasy, svého kouzelníka neboli své ego.

Table of Contents

Já

Kouzelník