Přeložila Alice Hyrmanová McElveen

Tato kniha vychází s finanční podporou Literature Ireland.

NESTING

Copyright © Roisín O’Donnell, 2025

Translation © Alice Hyrmanová McElveen, 2026

ISBN 978-80-207-2339-0

Pro Mary a Áine

Zpočátku

byla jsem zem.

Vleže na zádech byla jsem pole

a když jsem se pak

obrátila na bok

byla jsem hora

pod hvězdami mrazu.

Neviděla jsem.

Viděli mne.

Ve dne v noci

padala na mne slova.

Semena. Kapky deště.

Úlomky ledu.

Z jednoho z nich

jsem zvěděla své jméno.

Vstala jsem, jméno v paměti.

Teď už jsem mohla vyprávět svůj příběh.

Byl jiný

než ten, který vyprávěli o mně.

Eavan Bolandová: „Matka irská zem“

I

NEŽ UDEŘÍ HROM

Jaro 2018

1

Sotva Ciara vystoupí z auta, studený vítr od moře jí málem vyrazí dech a švihne ji vlasy přes obličej. Než se jí ve Skerries podařilo starou stříbrnou micru vtěsnat do posledního zbylého místečka na parkování hned nad pláží u silnice, musela chvíli manévrovat a nevšímat si nesouhlasného pomlaskávání ze sedadla vedle sebe. Širé nebe toho dubnového odpoledne je jasné a čisté. Nad střechami řady pobřežních domů plachtí rackové jakoby ovládaní neviditelnými drátky, jejich rozpjatá křídla zůstávají bez pohybu.

Dvířka spolujezdce se s prásknutím přibouchnou.

Ryan obchází auto, Ciara slyší, jak otevírá kufr. Obrátí se a odhrne si vlasy z očí. Zápasí proti síle větru, až se jí podaří otevřít zadní dvířka a zevnitř se vyhrne příval křiku „Já první, já, já první!“. Čtyřletá Sophie si už sama rozepnula pás. Proklouzne mamince pod rukou a vyskočí na chodník, tmavé culíčky jí vlají.

„Jéé! Moře! Tati, můžeme si postavit hrad?“

Ryanovu odpověď Ciara neslyší. Snaží se rozepnout sponu na upatlané červené autosedačce dvouleté Elly. Bože, tohle auto potřebuje vyčistit. Hloubkově. Proto na pláž vždycky berou její starou kraksnu a ne Ryanův neposkvrněný džíp. Konečně se spona rozepne. „No sláva, tak už to máme, slečinko. Jsi volná.“

„Mami, zít.“ Ellinka k ní natahuje jednu baculatou ručičku, je ještě tak malá, že má místo loktů ďolíčky. Tou druhou k sobě jako vždy tiskne Ušáčka, modrého králíčka s našitým srdíčkem na hrudi. Místy je už skoro prodřený, vycpávku má samou bouli a nějak se mu daří vypadat ustaraně i moudře zároveň.

„Tak pojď, hop.“ Dá jí pusinku na tvář a přitiskne si obličej k jejímu krku, vdechuje slabou vůni ovesné kaše a banánů.

Sophie už s Ryanem odhopsala napřed k písečným dunám. Je až komické, jak spolu jejich dvě postavy neladí. Ona má na sobě svítivě oranžové šortky, tričko s motýlky a ve vlasech třpytivé sponky, on vedle ní kráčí v černém triku, vyžehlených džínsech, tmavošedé vlasy má pečlivě učesané. Navzdory pevnému sevření otcovy ruky Sophie přece jen dokáže tancovat.

Ciara si hledá cestu dunami s Ellou na boku, ostrá stébla bledé mořské trávy ji škrábou do kotníků. „Ellinko, vidíš moře?“

Pláž se kolem zátoky stáčí do půlkruhu, zdobená proužky naplavených úlomků lastur, kousků dřeva a mořských řas. Předpověď počasí na dnešek hlásila až dvacet stupňů. Na duben prý rekordní teplota, ale zjevně nepočítali s těmi nárazy ledového větru od Irského moře. Je nedělní odpoledne a po pláži jsou tu a tam roztroušené skupinky lidí, kteří se buď choulí pod kabáty, nebo schovávají za přenosnými plážovými větrolamy, odhodlaní si to tady užít stůj co stůj.

Na konci dřevěného chodníčku se jí tenisky zaboří do písku. Když dohoní Ryana, postaví Ellinku na zem, stojí vedle něj a dívá se na moře. „Je odliv,“ řekne, aby přerušila ticho.

Ryan se k ní obrátí. „Beru je plavat.“

Šedýma očima jí zkoumá obličej, zkouší ji. Když ráno oznámil, že pojedou na pláž, byl v tak dobré náladě, ale teď už se něco změnilo. Čeho se asi zase dopustila? Srdce se jí rozbuší.

„Plavat? Myslíš jako brouzdat? To jo, to se jim bude líbit.“

„Řek jsem plavat. Pořádně plavat. Jsou na to už dost velký.“

„Ale, přece – neumějí plavat.“ Pokouší se zasmát. „Je příšerná zima, Ryane. Vždyť zmrznou.“

Ryan si založí ruce. Rty má pevně, rezolutně sevřené. Ciara v duchu slyší mámin hlas: Musíš, holka, pokaždý zvážit, jestli ti stojí za to bojovat.

„Tak dobře. Plavat, proč ne. Oblíknu jim neopreny. Holčičky! Pojďte sem, ano?“

Neopreny jsou od loňska. Ellinčin je tak těsný, že nemůže ohnout ruce v lokti. Ryan tam stojí a pozoruje, jak Ciara zápasí se zipem na Sophiiných zádech, až ji přitom zdvihne do vzduchu. „Mami, né! To bolí!“

„No vidíš, zlato, už to je. Perfektní.“ Sophie se batolí pryč jako mrzutý tučňák. Kdyby tu tak teď byla Sinéad a mohla ty svoje neteřinky vidět, ta by se nasmála!

Ryan si svléká tričko a mračí se. „Tys jim nekoupila nový neopreny? Přece jsem ti na ně dal peníze, ne?“

Ciara zamumlá něco, jako že nebyly k dostání, a soustředěně si rozšněrovává tenisky, roluje černé legíny nad kolena. Cítí na sobě jeho upřený pohled, sepne si vlasy dozadu a zip světlerůžové mikiny zapne až ke krku.

Přikolébá se Ella a vezme ji za ruku. „Mami, poď!“

Tašky a srolované ručníky nechají na suchém písku, kam chamtivý příliv ještě nedosáhne. Dcerky ji táhnou přes tvrdší písek zvrásněný vlnami až k místu, kde mokrá pláž odráží oblohu.

Jen co jim první zpěněné vlny olíznou prsty u nohou, děvčátka vyjeknou a utíkají pryč. Ciara tiše zakleje. Je to ještě studenější, než čekala. Vlny ji plácají přes holá lýtka. Vítr je mentol. Co když tam jsou medúzy? V Dublinské zátoce byly zaznamenány shluky žahavých medúz talířovek obrovských. Jde hlouběji a cítí tah spodních proudů, představuje si, jak se mezi tělíčky jejích dětí proplétají neviditelná chapadla. Chraň bůh, aby někoho z nich požahaly. Jestli jim dneska něco pokazí den, bude to její vina.

Přirázuje k nim Ryan, chytí Sophii za ruku. „Pojď, jdeme plavat. Do hloubky.“

Sophie vyjekne, kdykoliv ji zasáhne vlna. Ella tahá maminku za mikinu, chce zvednout. Ciara si dcerku znovu zdvihne na bok. Neopren moc nepomáhá. Ella jektá zoubky.

„Zima, mami.“

„To nic, beruško, to nic. Je to legrace, viď? Zkusíme si přeskakovat vlnky?“

Dívá se po Ryanovi. Jak dlouho ještě budou muset tohle snášet?

Na oblíbeném skokanském místě poblíž kruhové pevnosti Martello se několik lidí připravuje ke skoku. Dálkoví plavci. Opírají se o balvany, halí se do kabátů a osušek. Kdyby se někdo z nich podíval směrem k ní, co asi uvidí? Šťastnou rodinku? Skerries Island v dálce u obzoru vypadá jako přátelský spící obr, jehož kulaté břicho se klene z vody ven. Má chuť o tom povídat Ellince, aby se tomu spolu zasmály. Ale teď není chvíle na pohádky.

„Já jsem zmrzlá! Je zima, strašná zima!“ Sophie se s cákáním přibrodí a obejme Ciaru tenkými pažemi kolem pasu. „Mami, můžeme ven z vody? Já už chci ven, TEĎ HNED!“

Ryan nabírá vodu do dlaní a polévá si ramena. Upře na ni pohrdavý pohled. „Potřebujou si na to prostě zvyknout.“

„Je jim zima, Ryane.“ Otřese se nad prosebným tónem vlastního hlasu. „Je to na ně moc studený. Asi bych je měla vzít dovnitř.“

„Fajn.“

„Nezlob se, já jenom nechci, aby se jim—“

„Řek jsem, že je to fajn.“

Obrátí se k ní zády a položí se do vln, svalnaté paže roztínají vodu, plave od nich pryč.

Třeba poplave pořád dál k obzoru. Třeba doplave až do Grónska.

Přestaň. Tohle si nesmíš myslet. Šmarjá.

Děvčátka utíkají zpátky vzhůru po pláži, Ellinka přitom kvílí „Zima, zima, zima!“. Ciara je jednu po druhé vyloupne z neoprenu a zabalí do osušek, které dnes ráno narychlo hodila do plážové tašky. Sophie vříská, když ji ručníkem otírá. Ciaře jsou najednou zase čtyři roky, sedí na pláži v Castlerocku během jedné z jejich letních cest domů do Derry, je celá od písku, má husí kůži a mamka ji otírá drsným froté ručníkem.

„Tak co, dáme si něco k jídlu?“ zarazí ji Ryanův hlas.

Ani si nevšimla, že vylezl z vody. Tohle on má ve zvyku odjakživa, přiblíží se potichu a vyleká ji. Tou otázkou se obrátil na Sophii a ta se najednou stydí a schovává si obličej mamince na prsou.

Už je to tu, zase slyší ten hlas v hlavě. Copak nemáš, co jsi chtěla? Po čem jsi vždycky v koutku duše toužila? Hezký domov v Irsku. Dvě malé holčičky. Culíčky se jim kroutí ve slané vodní tříšti, skotačí v plavečkách Minnie Mouse s volánky na zadečku. Ryana, věrného, pracovitého manžela. Typ muže, po kterém jiné ženy nenápadně pokukují, když houpá dítě na houpačce, objednává jídlo, nebo když stojí – jako právě teď – nahý do půl těla a suší si vlasy ručníkem. A přesto se jí – pod tím jasným nebem za křiku racků – svírá hruď čím dál víc, je to jako pocit, než udeří hrom.

Skluzavky a houpačky mořem zrezivělé. Studený vítr se zklidnil a slunce pozdního odpoledne přece jen trochu hřeje. Ve skerrieském přístavu dnes vládne sváteční atmosféra, dvojice a rodiny promenují po nábřeží. Chlapec si nad marínou pouští draka a jeden muž se pokouší filmovat své děti s pomocí dronu, po kterém ony házejí kameny. „Říkal jsem vám přece,“ volá na ně, „výslovně jsem vás prosil, abyste tohle nedělali.“

V cukrárně Storm in a Teacup, proslulé nejlepší zmrzlinou, Ciara objedná děvčatům i Ryanovi točenou vanilkovou s čokoládovou tyčinkou.

„Ty si nic nedáš?“ promluví on, aniž by se na ni podíval.

„Dám si trochu od nich,“ odpoví mu, „ani nemám hlad.“

Za chvíli už Ellince z brady ukapává vanilkový plnovous. Sophii protéká mezi prsty malinový sirup. Ciara jim otírá bradičky papírovými ubrousky a pod rukama jí roste hromádka upatlaných mokrých cárů papíru.

„Elli, dej mamince ochutnat.“ Ukousne si z Elliny zmrzliny, aby ji zlikvidovala dřív, než se úplně rozteče. Ta sladkost jí zvedne žaludek. Cítí, že ji Ryan ostře sleduje. „Ach bože. Ty se ale zřídily. Zmrzlina asi nebyla nejlepší nápad, co?“

Ryan mlčí. Tak už je to tady. Zase jedno z těch jeho mlčení.

Začíná ji bolet za krkem. Tělo jí znovu zaplavuje ten zlověstný pocit, že je v pasti. Už navždy lapená v tomhle jasném dni, není z něj úniku. Je neviditelná, prochází tím davem a nikdo ji nevidí. Ostatní ženy si bezstarostně vedou děti, drží se s partnery za ruce nebo se procházejí s kamarádkami a jen tak si povídají. Její rodinka do toho hemžení perfektně zapadá, tak proč se jí zase honí hlavou tyhle temné myšlenky?

Jsou to dva roky, co se k Ryanovi vrátila. A asi tak dva měsíce, co si z náhlého popudu schovala ty peníze na neopreny do tašky na plenky. Pocítí nával viny, jako by tím poskvrnila dokonalý den, pošpinila tu chvíli. Vyvstane jí v paměti malba z první světové války, kterou kdysi viděla v Tate Gallery během školního výletu do Liverpoolu. Lidé na kolotoči. Zdálky vypadali šťastně. Teprve když se na ně člověk podíval zblízka, poznal, že zoufale křičí.

Cesta domů do Glasnevinu trvá půl hodiny. Kdykoliv zastaví na světlech, vždycky se pokradmu podívá na Ryana. Její manžel zírá do telefonu, skroluje, čelo má zamračené, zachovává si odtažitý výraz světce. Jako svatý Petr, pomyslí si, když zašlapává klubko hadů. Tohle by dřív nevěděla, než se seznámila s Ryanem. Teď má expertní znalost evangelií a Starého zákona, hlavně těch částí o smažení hříšníků v ohni pekelném a co se stane ženám, které nectí svého manžela.

Její pokusy o zapředení rozhovoru jsou čím dál zoufalejší. Připadá si jako moderátor rozhlasové talk-show, kterému docházejí nápady, ale musí do časných ranních hodin brebentit pořád dál a nikdo ho neposlouchá.

Jak Ciara v tom pozdním odpoledni jede zpátky do města, postupně se scvrkává. Bledne a mizí, když jede po Clontarf Road a před ní se otevírá pohled na Dublin; město jako krabí klepeto zaťaté do Dublinské zátoky.

V dálce trčí špička pomačkaného kouzelnického klobouku kopce Sugarloaf. Mihnou se dva červenobíle pruhované komíny Poolbegu.

„Pěkný výlet to byl, ne?“ zkouší.

Ryan mlčí. Ani na ni nepohlédne, od té chvíle, kdy odjeli od moře, na ni sotva promluvil. Jako by ji ani neviděl, nedokáže se podívat přes vlastní zlost. Kdyby tak jen mohla přepnout zpátky k tomu, jaký byl dnes ráno, když se ta jeho dobrá nálada mezi nimi prostírala jako hřejivý panel slunce.

Ciara zaparkuje na příjezdové cestě před jejich půlkou dvojdomku s oblázkovou omítkou. Je to taková krabice ze sedmdesátých let, má úzkou předzahrádku, lemovanou přerostlým živým plotem. Buď domácí, nebo předchozí nájemník nasázel podél zdí hlohyni šarlatovou, která se rozrostla a její ošklivé trny teď trčí do všech stran. Takový křoví na hřbitov, vyjádřila se mamka, když k nim posledně přijela na návštěvu. Teď to tu aspoň trochu rozjasňují Ciařiny narcisky, které v mírném větříku pokyvují hlavičkami.

Ještě než stačí vypnout motor, Ryan už je venku. Rozepíná děvčátkům pásy a vede je dovnitř. Ciara slyší, jak holčičky v předsíni křičí smíchy.

Když otevírá kufr, zatočí se jí hlava. Už zase. Čeká, až to přejde, potom vytáhne plážovou tašku, neopreny, ze kterých kape, těžké, promáčené ručníky a igelitový pytel plný kyblíků a lopatek. Loktem stlačí dvířka kufru a zadkem je dovře. V šeru předsíně se zastaví a všechno to shodí na lino pod věšákem na jednu písčitou hromadu.

Ella křičí: „ESTĚ, TATI!“

Ryan v obýváku roztáčí holčičky dokola, drží je za kotníky a dělá z nich kyvadla. Zábavní park Tayto v jedné osobě.

Ciara nakoukne dovnitř. „Máte tady legraci, co?“

Ryan se na ni podívá jako na něco nepatrného a odporně pokáleného a vrátí se k roztáčení Elly a Sophie.

Mají ho rády. Je dobrý táta. Ne?

Zavře před jejich radostným výskáním dveře kuchyně, zapne varnou konvici, vyndá balíček makaronů, otevře sklenici italské rajské omáčky a za chvíli už jí tam bublá jakýsi těstovinový výtvor. Pak se bez přemýšlení octne v koupelně, má gumové rukavice, stříkací lahvičku s čističem Flash a balíček hadříků.

Je to už takový zvyk, který si osvojila, když čekala Sophii. Říkala tomu tehdy „hnízdění“. Prý se tak jmenuje to nutkání, které se žen zmocní, když cítí, že se dítě už brzy narodí. Čistí spáry mezi dlaždičkami, luxují nebo je posedne myšlenka, že musí natřít zídku kolem dvorku nebeskou modří. Jenomže ona necítila blízkost příchodu děťátka, ale blížící se hrozbu. Vyčistit, vymalovat a spravit každičký centimetr v domě jí připadalo jako jediná bezpečná věc.

„Holčičky! Večeře!“

Sophie přidupe do kuchyně a kňourá, že má žízeň. Ella trvá na tom, že jí nikdo nesmí pomáhat do vysoké židličky.

Ryan kouká na těstoviny na talíři, míchá v nich vidličkou a najednou prudce vstane.

„Jdu ven.“

Ciara právě v kuchyni drhne omáčku z prostírání s motivy prasátka Peppy, když slyší klapnout vchodové dveře. Cítí se vyždímaná, vysátá, vyčerpaná. Po večeři přišlo koupání holčiček, čištění zoubků, pohádka před spaním. Když potom vyprázdnila plážovou tašku a vytřepala ručníky, stála venku ve tmě a oplachovala dětské neopreny pod kohoutkem v zahradě. Z ostrých světel v kuchyni ji rozbolela hlava, tak je zhasla a zapnula stolní lampu. Pálí ji oči, cítí bolest v celém těle. A nastává ta děsivá pozdní doba, kdy holčičky spí a štít jejich drobných radostí a strastí ji přestal chránit.

Ryan vejde do kuchyně. Zapne varnou konvici, udělá si hrnek heřmánkového čaje a posadí se ke stolu. Ciara se vzdálí, natočí vodu do dřezu a pustí se do hrnců drátěnkou politou štědrou dávkou saponátu.

Když už to mlčení nemůže dál snášet, vypustí vodu, osuší si ruce o tričko a obrátí se k němu s pokusem o nenucený tón. „Tak co, kam jsi to zmizel?“

„Ven. Potřeboval jsem se trochu projít.“ Proplete si prsty na stole a podívá se na ni. „Tys mě dneska totálně zesměšnila. Nechtěl jsem nic víc než vzít svoje děti plavat, jako každej normální otec.“

„Ale vždyť jsme byli plavat! Zůstali jsme ve vodě pěknou chvíli.“

„Ale prosím tě,“ pronese posměšně, „byli jsme ve vodě sotva dvě minuty a už jsi trvala na tom, že musíme okamžitě ven. Pořád mě musíš komandovat. Přesně jako ta tvoje děsná matka, ta taky musí mít všechno pod palcem.“

„Podívej, Ryane, to není fér. Já jenom… Mamku do toho, prosím tě, netahej. Já vím, že ji nesnášíš, ale—“

„Cože, to snad nemyslíš vážně? Já o tvojí matce v životě neřek křivý slovo. Ale stejně“ – upírá na ni zuřivý pohled – „kde jsou ty peníze, co jsem ti dal na neopreny? A kde je nazpátek z nákupu za minulej týden?“

Jako by nemohla najít slova.

Zase ji přepadá pocit, že se jí závratně točí hlava. Ztrácí půdu pod nohama, jako by se odpoutávala od reality. Pokouší se zachytit vzpomínky, které mizí, jen na ně pomyslí. Když k nim mamka naposled přijela ze Sheffieldu, musela se ubytovat v penzionu, protože Ryan ji nepustil do domu. Kdyby tak jen teď mohla zmáčknout pauzu. Kdyby spolu mohli komunikovat prostřednictvím tlumočníků s klidnými hlasy, jako na konferenci OSN. A když tohle není možné, tak musí ten rozhovor rychle nějak zastavit, než to bude ještě horší. Peníze na neopreny jsou schované se všemi těmi dalšími pokradmu uškudlenými bankovkami. Můj únikový fond. Zachytí záblesk napětí na Ryanově čelisti a rozbuší se jí srdce. Zbývá jí už jen zlomek času, aby to odvrátila.

„Bolí mě hlava, Ryane. Musím to tady dodělat—“

„Tak tebe bolí hlava, jo? A jak asi doprdele myslíš, že je mně? Mě bolí hlava už pět let, ze všech těch sraček, co musím od tebe snášet. Krávo jedna prolhaná. Chci ty prachy zejtra na ruku.“

Prosím, nedělej to. Prosím.

Ať teď řekne cokoli, bude to špatně. Slova už nejsou k ničemu. Musí vystoupit z řeči, odstoupit od slov k čisté akci. Sáhne po hadříku na nádobí.

„Co to doprdele děláš?“

„Čistím dřez.“ Ruce se jí třesou. „Hele, je mi líto, že jsem tě naštvala, nechtěla jsem—“

„Cože, to si snad ze mě děláš prdel, ne? Nic ti není líto. Co s tebou vůbec je? Jseš bláznivá. Vůbec se nedivím, že se s tebou nikdo nekamarádí. Já s tebou končím.“

„Ryane, prosím tě, můžeme aspoň—“

„Doprdele, řek jsem, že končím.“

Vyskočí, nohy židle zaskřípají o dlaždice a on židli odstrčí tak prudce, že ji převrátí dozadu. Ciara má srdce v krku.

Ryan ji úkrokem obejde, jako by byla nakažená smrdutým morem, a mrští hrnkem do ocelového dřezu, až se ouško roztříští a střípky porcelánu se zachytí na bublinách i jí na rukou. Když vyjde z kuchyně, praští za sebou dveřmi takovou silou, že lampa spadne ze stolu na dlaždice. Žárovka se rozprskne a ponoří kuchyň do tmy.

Její roztřesené ruce pořád ještě svírají kostičkovaný hadřík. Citronová vůně saponátu. Ohlušující bušení krve ve spáncích. Ciara je teď ten dům. Je ta převržená židle. Ta roztříštěná žárovka. To rozbité ouško. Její kosti a krev.

Čeká, je ve střehu, naslouchá.

Jeden. Dva. Tři. Čtyři.

Proužek světla bleskne kolem kuchyňských dveří. Podle jeho těžkých kroků pozná, jak daleko je. Jak blízko.

Za takovýchto nocí ví, že je to skutečné, že si to nevymýšlí. Ten strach je jasný, zvířecí, jistý. Čistá modř uprostřed plamene.

Potom, později, je to vždycky těžší. Žádné omluvy se nedočká, a kdyby si dovolila o tom promluvit, on se jí vysměje. O čem to vůbec mluvíš? A ona začne mít pochybnosti, jestli si to snad všechno nevymyslela. Teď konečně slyší, jak mu pod nohama vrzají schody nahoru. Zabouchnou se dveře jejich ložnice. Je jí najednou hrozná zima. Třese se. Upustí umaštěný hadřík, sáhne po modré mikině, kterou nechala přes opěradlo židle.

Zapne světlo nad troubou. Kuchyň na ni zírá v šoku. Třpyt skla na šedohnědých dlaždicích. Ciara posbírá talíře, zvedne židli, smetá střepy – pohybuje se zvolna, jako by dům byl z ledu.

2

V pondělí ráno se bosa po špičkách přikrade k oknu ložnice a poodhrne roletu. Jeho džíp tam není. To znamená, že už je na cestě do centra, zaparkuje poblíž Stephens Greenu, pak půjde pěšky do budovy Ministerstva veřejných výdajů na Merrion Square a bude pryč nejmíň do půl šesté. Ciara čeká obvyklý pocit úlevy, ale ten se dnes nedostaví. Místo toho jí hlavou dokola krouží myšlenky na to, co se stalo, když se nakonec dostala do postele. Už dost, zašeptá v ní něco. Takhle se přece nedá žít. Tak už dost. Posílena tou myšlenkou vytáhne zásuvku nočního stolku, nahmatá hladké obrysy jejich pasů—

„Mami?“ Ve dveřích stojí Sophie s jednou rukou za zády v kalhotkách od pyžama s jednorožci, škrábe se na zadečku. „Co máme k snídani?“

Přistižená Ciara rychle hodí pasy do kabely a nasadí úsměv. „Co takhle ovesnou kaši?“

Nemůže přece znovu utéct, to se ví, že ne. Musí honem něco dělat, zahnat ty zrádné myšlenky. Prádlo, ano, potřebuje vyprat. Odnese košík dolů, roztřídí tmavé od světlého, naloží pračku, spustí rychlý cyklus. Ella se už probudila a volá na ni.

Oblékání jim dnes trvá dlouho, Ellinka si stojí na svém: „Ella ama!“ Než je Ciara dostane dolů, cyklus už skoro končí. Zatímco holčičky snídají ovesnou kaši, vyndává prádlo z pračky. Sama ještě jíst nemůže, dá si něco později. Není to nevolnost, jenom úplná ztráta chuti k jídlu. A v hloubi duše zná příčinu. Z textových zpráv to uhádla i její sestra Sinéad.

Kdy už si to zjistíš? Zavoláš mi, jo? Xox

Ciara odsune prosklené zadní dveře do zahrady a vyjde do jasného rána. Věšení prádla na šňůru má v sobě něco uklidňujícího. Legíny vzhůru nohama, šaty za lem. Vůně aviváže a váha mokrého prádla v rukou ji vrací do letních prázdnin jejího dětství prožitých v Sheffieldu. Vzpomíná, jak honila Sinéad po hranatých stínech čerstvě vypraných prostěradel, která se vlnila nad jejich malým trávníkem. Už dost. Stále jí to šeptá v hlavě, ale hlásek je slabší, pod navyklým přívalem každodenních povinností ho teď sotva slyší. Přestaň na to myslet. Taková pitomost.

Po snídani vede děti do školky. Cestou se chvíli zastaví s kočičkou, kterou pojmenovaly Číča, ta se jim otírá o nohy a potom koketně vyskočí na zídku. Když dojdou ke školce Pastelka, učitelka Mairéad právě otevírá bránu a zdraví se s dětmi, které si to šlapou dovnitř s obědovými krabičkami. V poslední chvíli Ciara vytáhne Ellince Ušáčka z podpaží.

„Počkej, zlato. Víš přece, co říkala Mairéad. Ušáček do školky nesmí. Maminka ti ho ohlídá, ano?“

Ella se zamračí, ale Sophie ji zatáhne za rukáv a jdou spolu za ostatními dětmi. Tohle je teprve Ellinčin druhý týden. Měla správně začít až v září, ale ona chce dělat všechno, co dělá Sophie.

Ciara jde pěšky domů, nasedne do micry a z nějakého důvodu si Ušáčka posadí do nacpané kabely na vedlejším sedadle. Jako kdybys mi tady mohl k něčemu být.

Mohla sice jít do místní Hickeyho lékárny, ale tady v Glasnevinu Ryan zná kdekoho. Podle zákona schválnosti by tam potkala některého jeho kolegu z ministerstva, jejich sousedku nebo někoho od něj z kostela. Tak radši jela do nákupního střediska v Blanchardstownu, tam si koupila těhotenský test v Boots a zamířila rovnou na toalety.

Dvě fialové čárky.

Sedí na přiklopeném prkýnku a zajíká se čímsi mezi smíchem a vzlykem. Vezme hlavu do dlaní, zaryje si nehty do vlasů a pláče. Potom z role tenkého papíru odtrhne pár listů, osuší si obličej, vysmrká se a otevře telefon.

Sinéad to vezme po druhém zazvonění. „Tak co, je to pozitivní?“

Ciara se odmlčí.

„Já to věděla. Hergot, já věděla, že to je ono. Říkala jsem to mamce, povídám, jen počkej, uvidíš, já se vsadím, že Ciara je znova těhotná. Poznala jsem to, jak jsme si textovaly, byla jsi tak utahaná a nemělas vůbec chuť k jídlu.“

„Počkej, Sinéad, tys to řekla mamce?“

„Ále, Ciaro, prosím tě, přece víš, že ona stejně na všechno přijde. Ta ženská je hotový médium. Kde jsi teď?“

„Ve třetí kabince vpravo.“

„Proboha, Ciaro.“ Sinéad si povzdechne a Ciara si umí představit, jak tam její starší sestra stojí s rukama v bok v doktorské nemocniční uniformě. Klidná a věcná, jako by Ciara byla její pacientka na pediatrickém oddělení.„Dobrá, tak poslouchej. Bude to fajn. Jsi teď v šoku, potřebuješ cukr. Kup si něco teplýho k pití, dej si k tomu buchtičku a potom mi zavolej znova.“

Taková úleva, když člověk dostane pokyny, co má dělat, a zbaví se tím nutnosti rozhodovat. Ciara se teď cítí o něco klidnější a vyjde do otevřeného prostoru nákupního centra. Ušáčka má pořád ještě v kabele přes rameno, teď ho bezděčně vytáhne a přivine ho k sobě.

Hledá něco, co by ji přivedlo na jiné myšlenky, vejde do knihkupectví Easons a vybere si novou knížku pro holčičky ze série Mr. Men Dům pana Kroutvora Pokrouceného je ten nejpokroucenější dům, jaký jste kdy viděli! Prochází přes H&M, vybere si pár triček, zamračí se a dá je zpátky. To přece nemyslíš vážně.

Koupí si čaj a borůvkový muffin. Jsem těhotná. Jistě to bude holčička. Zdá se, že ona dělá jenom holčičky, tak jako Sinéad o sobě říká, Spáče já nedělám. Ty já prostě neumím.

Když tentokrát Sinéad zvedne telefon, Ciara slyší v pozadí jednoho ze svých synovců ječet NE NE NE NE. Bude to tříletý Rory, který je zřejmě ještě doma s planými neštovicemi. Joey a Nathan musí být ve škole. Vidí před sebou tu ulici v Sheffieldu na kopci a představuje si je tam v jejich domku se schody příkrými jako žebřík, v domku, který se tolik podobá tomu, kde vyrostla.

Sinéad přes ten rámus promluví: „Tak co, Ciaro drahá, je už trochu líp?“

„Jo. Jde to. Jenom trochu šok.“

„To vždycky je, zlato. Kdy o tom řekneš tomu hajzlovi, se kterým žiješ – RORY, NEDĚLEJ TO. HERGOT PŘESTAŇ SI TO – Vteřinku, Ciaro.“

Ciara si uvědomí, že se při sestřině poznámce až zastyděla. Pořád ten reflex Ryana hájit. Vzít zpátky všechno to, co včera psala Sinéad uprostřed probdělé noci, když se krčila opřená o dveře v pokoji u holčiček. Běhá jí mráz po zádech, je jí trapně. Je to přece pořád její manžel. Láska: drží se jako klíště.

„Promiň.“ Sinéad je zpátky u telefonu. „Rory je blbeček. Kolikrát jsem mu říkala, že plastelína se nejí. Šmarjá.“ Povzdechne si. „Tak kdy mu řekneš o tom miminku?“

Ten jeho kamenný výraz. Ne že by reagoval špatně, když mu řekla o těch druhých těhotenstvích. Problém je spíš v tom, že tam jakákoliv reakce chyběla. To bolelo. Přimělo ji to k tomu, aby ho objala a pokoušela se ho políbit na tvář, která se od ní odvracela. Ty nemáš radost? Ne?

Tak další takové těhotenství si už neprodělá. V myšlenkách zavřela dveře. Vidí čáru, pevnou a konkrétní. V kostech a svalech si uchovává paměť těch měsíců, kdy donosit dítě jí připadalo jako něco nejistého, plného nebezpečí. Jako by je musela propašovat do bezpečí, tak to cítila. Chránit si břicho. Prosit, žadonit. Jedině v těhotenství ho nepokrytě prosila, aby ji nechal být. Tenkrát, když jeli z porodnice s Ellinkou, stáli na červenou – má to pořád před očima, ten přechod na North Circular Road –, kdy uvažovala, že vyskočí z auta, aby jeho útokům unikla.

Prozatím se vyhýbá odpovědi na sestřinu otázku, stáčí hovor zpátky k námětu poživatelnosti plastelíny.

„No jo, když ono to ale vypadá jako něco k jídlu, ne?“ řekne Sinéad. „To víš, děsně to svádí. Plastelínová pizza. Koláčky z plastelíny. Pro boha živýho, jakej idiot si moh todle vymyslet?“

Její sestra mluví směsí Sheffieldu a Derry, stejně jako ona sama. Měkké yorkshirské samohlásky opepřené mamčinými irskými výrazy.

Za chvilku už probírají možnosti udušení Legem a přeražení se přes Duplo, potom Když hvězdy tančí, kalorie a jak naučit dítě na nočník. Ale Sinéad je jako mamka. Nic jí neujde. Zcela jistě zaznamenala Ciařin úhybný manévr, ale příliš dobře ji zná, než aby na ni teď naléhala. Ciara doufá, že sestra vytušila, jak blízko už má k rozhodnutí. Sediment se usazuje, tuhne.

Když jela do školky pro děvčátka, byla si jistá, že je odveze domů, sbalí jim věci a odjede. Ale jakmile jsou doma, Ella i Sophie si chtějí hrát v zahradě na skluzavce. Bezmocně jde za nimi, cestou sebere obědové krabičky, které nechaly na chodbě, vyprázdní zbytky sendvičů do kbelíku na kompost. Zase už ji unáší rytmus každodenního života.

Venku je slyšet hukot sekaček na trávu. Sousedovic děti skáčou na trampolíně a foukají mýdlové bublinky. Sophie si vynesla ven krabici od bot plnou dinosaurů a teď je posílá dolů po malinké plastové skluzavce. Ciara rozprostře na trávu mamčinu donegalskou deku a Ellinka sebou na ten měkký zelený tartan plácne, převrátí se na bok a povídá si s Ušáčkem. Takovéhle chvíle jsou jako dar. Vidíš, pomyslí si, není důvod utíkat. Jenom přeháníš – jak to Ryan říká. Nemusíš nikam jezdit. Nemůžeš to holčičkám udělat. Všechno je v pohodě.

Pocítí náhlý příval energie a vezme zahradní lopatku, kterou nechala na okně kuchyně minulý týden. Je načase pustit se do těch bodláků tady v trávě. Poprosila Ryana, aby je vykopal, ale on řekl, že si z něj dělá nádeníka, a několik dní s ní pak nepromluvil. Jak zabodne lopatku do země, kořeny uspokojivě zakřupají.

Těsně po čtvrté hodině se skleněné dveře prudce odsunou. Jak seděla s Ellinkou na dece a zpívala jí písničky, ztratila přehled o čase.

Ryan dlouhými kroky vykráčí do zahrady a den se obrátí vzhůru nohama. Ciara vyskočí jako zasažená elektrickým proudem.

„Jsi doma brzy?“ řekne.

On si to rázuje přímo k ní, postaví se jí za záda, cítí jeho dech v uchu, rukama jí přejíždí po těle. „Včera v noci to bylo báječný.“

Někdy pozdě k ránu, s těžkou hlavou, v naprosté tmě, ji probudily jeho ruce, váha jeho těla na jejím. Tváře jí hoří, hlas selhává. „Ryane, děti.“

„Přestaň. Vždyť se ani nedívají.“

Děvčátka zmlkla. Ciara se zkouší vyprostit z jeho sevření, aniž by udělala scénu. Neslyším vlastní myšlenky. Její vnitřní monolog někdo vymazal a nahradil ho jeho hlasem. Dal jí do hlavy jeho slova. Líná, sobecká, krutá, bezcitná. On si ji teď otočí k sobě, tváří v tvář tomu posměšnému výrazu „Co s tebou zase je? Šmarjá. Dej si už pohov.“ Pustí ji. „Jdu se vysprchovat. Děláš večeři?“

Skleněné dveře se za ním zasunou a Ciara si uvědomí, že se třese.

Je to tam, hluboko v hrudi. Hlasitější než dřív: Tak už dost. Měla odjet dnes ráno, když byl v práci. Proč neposlechla vlastní instinkt? Měla by počkat do zítřka, ale něco v ní prasklo, zlomilo se. Nemůže už vydržet další noc, musí využít téhle jasné chvíle dřív, než na ni zase padne mlha. Dřív než sem Ryan vejde s úsměvem a ona sama sebe přesvědčí, že si to všechno vymýšlí.

Prádlo se třepotá na šňůře. Dost triček, legín, kalhotek a ponožek, aby vystačily na několik dní. Za jak dlouho přijde Ryan dolů? Deset, patnáct minut? Klíčky od auta i kabelku má v kabele, která zůstala v kuchyni na stole. Od dnešního rána v ní jsou i jejich pasy a peníze na neopreny – ta rolička dvaceti a desetieurovek zastrčená do plenky velikosti 5, kam by ho nikdy nenapadlo se podívat. Oblečení, pasy, peníze. Dokážu to. Z té myšlenky se jí zatočí hlava tak prudce, že musí vztáhnout ruku a dotknout se zahradní zídky, aby udržela rovnováhu.

Zježí se jí chlupy na rukou. Odvedle se sem snášejí mýdlové bublinky, jakoby ve zpomaleném filmu. Dolehnou k ní hlasy jejích holčiček. V tom zlatavém sklonu slunečního světla pozdního odpoledne fouká Sophie do pampelišky a počítá semínka: „Jedna… dvě… sedumnáct…“ Ellinka se kolíbá na bříšku a zaplácává letící semínka. Je skoro čas na večeři. V chladném modrofialovém stínu u zahradní zídky začínají chudobky špulit růžové rtíky na noc.

Ciara pomaličku odsune skleněné dveře a poslouchá. Jakmile uslyší shora hučet sprchu, skočí do kuchyně, chňapne kabelu ze stolu.

Venku pak rychle sundává prádlo ze šňůry. Svoje kalhoty od pyžama. Bílé tričko s krajkou. To, co měla na sobě tenkrát odpoledne v Galway. Na svatební cestě. Jasná, sladká vzpomínka. Skoro by ji stačila zastavit.

Dětská trička. Bagr. Traktor. Jednorožec. Nemá čas sbírat kolíčky do pytlíku. Padají na zem a nechávají za ní na neposekaném trávníku růžovo-fialovou stopu.

S náručí prádla se na okamžik zastaví. Teď přece poskládá všechna ta sluncem naškrobená trička pěkně na hromádku a odnese je dovnitř, ne? Půjde do kuchyně a jako obvykle zapne troubu, prostře na stůl a bude předstírat, že všechno je v pořádku?

Sundá ze šňůry poslední kousek oblečení. Fialovou mikinu s kapuckou, velikost 3–4 roky. Slunce už ze zahrady mizí, stíny se prodlužují.

Zašeptá: „Berušky, pojďte sem k mamince, musíme někam jet.“

Ellinka vstane zadečkem napřed. Utíká k ní, lokty se jí kmitají jako písty, Ušáčka táhne za jedno ucho. Sophie k ní hopká, pterodaktylus jí ve zdvižené ruce letí nad hlavou. „Kam jedeme, mami?“

„Na tajné dobrodružství,“ šeptá Ciara a donutí se k úsměvu. Zvedne donegalskou deku a zabalí do ní křupavě suché prádlo. Moje nabíječka na mobil. Ne, počkat, v autě je ještě jedna. Jejich obědové krabičky. Ne, není čas. Popohání holčičky před sebou. „Honem, honem, pšššt, potichoučku.“ Postranní pěšinkou, ven z příjezdové cesty a přes silnici, kde zaparkovala auto vedle pokřiveného hlohu. Na pokroucených větvích jsou uzlíčky růžových poupátek, jen se rozpuknout do květů.

„Tak hop, usaďte se, holčičky moje, honem.“

Ruce se jí třesou, když je zapíná do autosedaček, nejdřív Sophii, potom Ellu. Potýká se s tříbodovým zapínáním na Ellinčině sedačce a nespouští přitom oči z domu, jako by čekala, že každou chvíli vybuchne.

3

Jak hledá nějaké bezpečné, známé místo, zajede do Phoenix Parku. Klid parku se táhne na míle do všech stran, obrovská zelená pauza v srdci velkoměsta. Javory se začínají olisťovat, čerstvý, světlounce zelený opar. Pod nimi se pasou daňkové s vykulenýma očima, hlídají si mláďata. Křídově modré hory v dálce jsou v podvečerním světle kropenaté okrovými skvrnami. Po cestičkách klusají nadšenci ve sportovním oblečení, chodí tam pejskaři, lidé s kočárky. Kdyby se teď posadila na jednu z těch starých dřevěných laviček a vypověděla svůj příběh někomu z nich, jistě by jí řekli, že dělá správně. Že neztrácí rozum.

„Mami! Lad!“

„Mami, já se vážně POČŮRÁM!“

„Počkej okamžik, Sophie.“

Odbočí doleva, směrem k dětskému hřišti. Zaparkuje, vyndá děvčata z auta a jde s nimi po klikaté cestičce, kde tráva roste do výšky pasu. Řekne: „Tak, Sophie, pojď se vyčůrat.“

„Ne, já nechci.“

„Ale říkala jsi, že se počůráš, ne?“

„Nechci.“

„Ježíšikriste. Tak dobře, poslouchej. Když se vyčůráš, dostaneš krabičku rozinek.“

Konečně Sophie dovolí, aby ji maminka zdvihla s nahým zadečkem nad vysokou trávu. Dcerka je těžká. Zkouší ji nastavit tak, aby ji nepokropila. „Tak už čůrej! Čůrej už!“

Vytryskne tenký pramínek moči a Sophie se chichotá. Ella se přidá křikem „CŮLEJ UZ!“

Ciara pak zdvihne Ellinku, přes protesty ji položí na sedadlo v autě a dá jí suchou plenku. Pak je znovu vede přes parkoviště až k prolézačkám a skluzavkám v primárních barvách. Je tam dost prázdno, většina lidí už večeří. Tři výrostci na skateboardu zkoušejí vyjet po skluzavce nahoru a žena ve fialovém kabátě přemlouvá svého chlapečka, aby vylezl z domečku na hraní (NE, NEPUDU).

Sinéad nebere telefon. Mamce Ciara zavolat nemůže. Před ní by nedokázala zatajit, že má strach, mamka by jí to poznala na hlase a nemůže přece dopustit, aby kvůli ní propadla panice.

Pošle zprávu: Sinéad jsem venku.

Venku kde? Počkej, já jsem v tescu – a ten GIF batolete ve žlutých montérkách, jak tlačí přeplněný nákupní vozík uličkou.

To nic, necháme to na pozděj.

Zvedne Ellu do miminčí houpačky. Sophie se vyšplhá na velkou houpačku a okamžitě spustí kňourání. „Potřebuju pomoct. Nejde mi to.“

Ellinka se zeptá: „Mami, dy je Vánoc?“

Tohle ti děti dělají. Vytlačí ti všechny myšlenky z hlavy. Tvoří si vlastní svět.

Potřebuje teď jenom najít, kde můžou dneska přespat, promluvit si s mamkou a se Sinéad a vymyslet, co dál. Momentálně ví jen to, že do Glasnevinu se vrátit nemůže.

V tašce na plenky má 70 eur v hotovosti a na běžném účtu zbývá 150 z doby, kdy naposled pracovala, než poznala Ryana. Jednou rukou střídavě houpá obě houpačky a druhou začíná googlovat noclehy se snídaní v okolí.

V hlavě jí buší. Potí se tak, že si musí otírat horní ret o rukáv mikiny. Kristepane, opravdu tohle dělám? Jéžiš Jéžiš Jéžiš.

„VÍC, VÍC, MAMI, VÍC!“

Pod flitrovanou kšiltovkou Sophince vlají culíčky, drobné tělíčko má napjaté soustředěním. Ty její hnědé oči. Tak bystré, třpytí se radostí. Ryan vždycky říkal, že Sophie je mu podobná. Ale jestli se někomu podobá, tak svojí babičce Rhoně Devinové. Usilovně teď mává tenkýma nožkama na všechny strany, jak se zcela nešikovně snaží nabrat rychlost.

„MAMI, ROZHOUPEJ MĚ, VÍC, VÍC, EŠTĚ VÍC!“

Nejlevnější nocleh, jaký našla, stojí 97 eur za noc.

Vyplňuje formulář na booking.com. Dovolená v Dublinu. Tři hvězdičky? Čtyři? Počet osob? Věk dětí v době příjezdu?

WhatsApp od Ryana: Kam jste mi zmizely?

Přidal k tomu emotikon zmateného výrazu. Křížek a tři červená srdíčka.

Stahují se mraky. Studený vítr cuchá stromům listí.

„JÁ MAM LAD!“

„Mami, kdy bude večeře?“

Penzion Iona – U nás budete jako doma. Jeden pokoj volný.

POTVRDIT REZERVACI.

Penzion Iona je jeden z řady georgiánských domů uprostřed tiché ulice ve Phibsborough. V předzahrádce se naklání palmovitá silueta dračinky jižní a vrhá špičaté stíny. Vitráže na předních dveřích teď za soumraku září barvami ovocného želé. V ostatních domech na té ulici se lidé vracejí domů z práce, odemykají si domovní dveře a vcházejí do útulně osvětlené předsíně.

Bože. Cos to udělala?

V zaprášené recepci jsou vázy plné plastových jiřin a přihlašuje se tam skupina Němců na pánské jízdě loučení se svobodou. Ciara čeká, Ella je jí těžká, Sophie lítá s pterodaktylem kolem jejích nohou a pánové chtějí vědět, jak najít Gravediggers Pub a Book of Kells. Recepční, obrýlená žena s dlouhými kaštanovými kadeřemi, obrátí plán Dublinu hlavou dolů, ukazuje jim na něm a červenou propiskou ta místa zakroužkuje. V židli s vysokým opěradlem usnul muž kolem padesátky, jako by ho tenhle výlet zmáhal už teď.

Sophie ji tahá za rukáv: „Mami, pterodaktylovi se stejská po kamarádech.“

Její krabice dinosaurů zůstala ležet na zahradě. Ciara se snaží mluvit klidně, hladí dcerku po vlasech. „Sophinko, řekni mu, že je už brzy zase uvidí. Rozbilo se nám doma topení, tak dneska zůstaneme na noc v tomhle hezkém domě.“

Sophie se na to zamračí a pak se schová za Ciaru, opře si hlavu mamince o bedra.

Na dřevěném stole s parketovým vzorem jsou vystavené vějířky brožurek Poznáváme Dublin. Doléhá k ní nucený smích lidí na dovolené. Penzion Iona se pyšní nejlepší irskou snídaní v Dublinu, tedy podle letáčku, který Ciara skládá tak intenzivně, že už jí zelená barva hor v pozadí barví zpocené dlaně.

Ryan (5 zmeškaných hovorů)

Vážně – kde všechny jste? Já tady mírně šílím. Zavolej mi.

Bodne ji výčitka svědomí. Rychle napíše odpověď.

Všechno dobrý. Holčičky v pořádku. Zavolám za chvíli.

Ellinka tiskne Ušáčka v náručí, promne si oči a hlavičku položí Ciaře na rameno. Je skoro sedm hodin. Odpolední spaní, večerní lahvička, celý její večerní rituál – v pět večeře, v šest koupání – dnes vzal za své.

„Jenom na jednu noc?“ ptá se recepční. „Snídaně je v ceně. Hotovost, nebo kartou?“

Ciara zasune kartu do terminálu. Panebože, jen ať to ještě funguje. Recepční jí podá klíč s visačkou z tlusté kůže. Mají rodinný pokoj, půdní vestavbu.

Sophie ji zase tahá za loket: „Kdy je večeře?“

Cítí chlad večerního vzduchu na kůži až bolestivě. Sophie řekne: „Jú, mami, koukej na tu tmu. Jako jsme ve vesmíru.“

Drobné narušení obvyklé rutiny. Nikdy nebývá venku potom, co uloží děti. Je to podivný pocit, když si uvědomí, že lidé venku běhají a chodí do hospod nebo nakoupit, když ona je normálně zavřená doma až do rána.

Ale stejně, je děsná kosa. Proč dětem nevzala kabátky? Co je vůbec za matku? Zaklapne Ellinku do kočárku a zazipuje ji do nánožníku. Sundá si mikinu a oblékne ji Sophince, zaroluje jí rukávy. Když dojdou na hlavní ulici, s rámusem kolem nich projíždí patrový autobus. Sophie mu mává, rukávy mikiny na ní přitom plandají jako strašákovi do zelí. Několik cestujících jí také zamává. V rychlém občerstvení U Macariho Ciara koupí velkou porci hranolků, sednou si s nimi k bílému stolku u otevřených dveří. Hraje tam stanice FM104, po reklamách následuje řada hitů z devadesátých let. Na papírovém ubrousku místo talíře ohýbá a láme brambůrky na půl, pak je pofouká a podává Ellince a Sophii. Kručí jí v žaludku. Bože, ty děti musí mít hrozný hlad.

„Co je to koupelna snů?“ zeptá se Sophie. „Ten člověk to řikal. Řek: Myslíte na koupelnu svých snů?“

„To je jenom taková reklama v rádiu, víš.“

„Co to ale znamená?“

„No jako pěkný dlaždičky. Hezkou velkou vanu.“

Síťku plnou hraček do vany, kačenek, lodiček a mořských panen tak oblíbených, že už málem přišly o oči. Jako v té koupelně, kterou právě opustily.

Cestou zpátky do Iony se zastaví ve SPARu, kde koupí jahodový jogurt a malou krabičku mléka Ellince do lahvičky. Vyšlapou po schodech až nahoru do podkroví, do útulného pokoje s trámy z mořené borovice a se šikmým stropem. Lampy září teplým bílým světlem. U postele stojí proutěné křesílko. Ciara slyší dole chodit ostatní hosty, dveře se otevírají a zavírají. Ty zvuky jsou jí příjemné jako upomínka, že tu nejsou samy. Všechny tři svorně sedí na dvojlůžku a lžičkou, kterou v pokoji našly vedle varné minikonvičky, se spolu dělí o jogurt. Hlad se utišil a situace se jí teď jeví lépe zvládnutelná. Cítí, jak se jí zmocňuje ta tlumivá únava raného těhotenství.

„Tak co, že se máme pěkně?“ říká jim. „Je to jako takový malý výlet.“

„Jako když jsme jeli s babičkou do maringotky v Portrushi a Elle pak bylo špatně a na lochnesku jsme byly moc malý a všichni brečeli?“

„Ano. Teda. Tak trochu.“

Špatná nálada je prozatím zažehnána a děti jsou najednou podivně klidné. Sophie má téměř dychtivý výraz, jako když čeká, že každou chvíli začne kreslený seriál, a snaží se uhodnout, která epizoda to bude. Tenhle klid jistě nevydrží, ale prozatím dcerky sledují každý její pohyb se zájmem, co přijde dál.

„Mami, můžeme se na tabletu podívat na Úžasná zvířata?“

„Copak my máme tablet?“

„Jo, v tašce na plenky. Ella ho tam strčila.“

„ZASNÁ VÍZATA!“

Ciara skroluje, až najde epizodu, kterou ještě neviděly, a opře tablet o polštář mezi nimi.

Víte, že někteří bílí žraloci vyrostou do délky poloviny autobusu? A dokážou plavat rychlostí až šedesát kilometrů v hodině! Bílí žraloci zaútočí na pět až deset lidí ročně! Ale vědci se domnívají, že je nechtějí sežrat! Jenom si ukousnou na ochutnání! Fuj!

Cítí se teď silnější a vyjde ven na chodbu, botou drží dveře pootevřené. Rozbuší se jí srdce, když pomyslí na hovor, který ji teď čeká. Nemůže přece vyvézt holčičky ze země za mamkou, aniž by o tom řekla Ryanovi. To prostě nejde. Nemusím se mu svěřovat s každou myšlenkou, ale musím mu dát vědět, kam jedeme. Je to jejich táta.

Když Ryan vezme telefon, má klidný hlas.

„Jsme na noc v penzionu,“ říká mu, „já už dál nemůžu. Je mi líto, že odjíždím takhle. Promiň. Ale už jsem prostě nemohla.“

„Já vím. Těch posledních pár měsíců to pro mě taky bylo neuvěřitelně těžký.“

Ta odpověď ji úplně vyvede z míry.

„Chci vzít děti na pár dní k mamce, Ryane. Trochu si vydechnout. Vyčistit si hlavu.“

Neslyším vlastní myšlenky.

Ticho. Sophie volá: „ŽRALOCI SKONČILI.“

Ciara se kouše do rtu. Přemáhá nutkání říct Ryanovi naprosto všechno. Kde se ubytovaly. Co měly k večeři. Tu její potřebu informovat ho o každém svém kroku není snadné ospravedlnit. Dobrovolně být pod dozorem. Poskytovat mu informace ještě dřív, než se zeptá: když se vrátí z nákupu, tak hned vyprázdní tašky, aby viděl legíny pro holčičky, zubní pastu, žínky, aby ji nemohl obvinit, že krade peníze, že lže. Jak se jí vždycky uleví, když je tak přehnaně otevřená, a tudíž mimo podezření. A teď? Trošinku vybočuješ z rutiny, co?

„Takže dobrý, jo? Můžu koupit letenky?“

Ryan mluví klidně, rozvážně. „Já tě chápu. Jeď na pár dní k matce. Máš pravdu, potřebujeme leccos změnit. Takhle trpíme oba.“

„MAMI!“

„Dobře, tak já ti zavolám zítra, až dorazíme do Sheffieldu.“

„Fajn. To je fajn. Miluju tě.“

Ryan zavěsí. Ciara zatřepe hlavou, uvolní si vlasy. Promne si rukama obličej. Má hrozný pocit nevolnosti, svírá se jí žaludek. Nemělas mu to říkat. Ale musela jsi mu to říct. Musela.

Cinkne jí mobil. Sinéad.

Cos mi to předtím psala? Kde jsi venku?

Nezaslouží si, aby jí sestra pomáhala. Jak může svojí rodině tohle znova udělat? Ryan se naštve, i když ji slyší s nimi jenom mluvit po telefonu. Je to všechno její vina. Měla by být schopná s ním líp vycházet. Kdyby ho pořád tolik neštvala.

Píše a maže to. Vymazává písmena, která napsala. Všechno to, co chtěla říct. Když to napíše, vypadá to tak hloupě. Když sestaví a zase vymaže několik různých zpráv, Sinéad jí pošle GIF tlustého mourovatého kocoura, jak po čumáku přistává na gauči. Úplně vyřízená. Šest emotikonů ospalých ksichtíků.

Ciara jí na oplátku pošle rozesmátý obličej s úlevou, že se prozatím vyhnula vysvětlování. Zavoláme si zítra. Taky už toho mám dneska dost.

Prudký liják buší do střešního okna, jako když někdo hází na sklo hrsti štěrku. Ostrý, drsný zvuk, plný zášti a nenávisti. Křehký klid večera pominul a náhle ho vystřídal volný pád. Jako by jí zmizela půda pod nohama. Co to děláš, co to děláš, co to děláš? Posadí se ve tmě a podívá se na telefon. 3:14.

Ella leží roztažená na velké posteli našikmo, s nožičkama přes máminy nohy, Ušáčka drží v náručí. Sophie po rychlopalbě asi šedesáti otázek, od „Proč jsme tady?“ až po „Mají žraloci bradu?“, usnula na skládací přistýlce vedle skříně. Jakmile Ciara slyšela, že se dcerčin dech zklidnil spánkem, připojila se online a koupila letenky. Spočítala, že už jí na účtu nezbývá víc než dvacet eur.

8:25 Dublin–Manchester. Odtamtud jen krátká cesta vlakem do Sheffieldu.

Už je i odbavená. Za několik hodin bude doma, povídat si s mamkou a Sinéad. Proč ale, když si znovu přebírá důvody svého odchodu, proč jí to všechno připadá tak vratké a nejisté? Dokonce i ta včerejší noc se zdá mlhavá. Když si chce tu vzpomínku přehrát znovu, praská jako poškozený film. Ciara cítí, jak jí v žaludku stoupá pocit hrůzy, převaluje se tam jako mořská nemoc. Je možné, že právě opustila manželství pro nic za nic? Jaký člověk tohle udělá? Zavře oči a pomalu vydechuje, donutí se rozpomenout. Hrubá síla jeho rukou. Prázdný pohled bez citu. Hluboká temnota. Ta hrozná řeřavá bolest. Dost. Otevře oči, oklepe se, aby setřásla kluzkou blánu toho okamžiku z povrchu těla. Rychle vstane z postele, jde ke střešnímu oknu a pootevře ho na škvíru, pustí dovnitř vůni deště.

Musí sama sebe dostat do rozpoložení, kde se nenechá podlomit. Musí se skrz tohle prodrat a dostat se na druhou stranu, ať už je tam cokoliv. Vleze si zpátky do postele a přitulí se k Ellince. Její dcerka ze spaní něco zamumlá a rozpaží rukou mamince přes obličej. Jsou teď černí pasažéři na lodi podkrovního pokojíku a čekají na ranní úsvit, aby viděli, co jim po ztroskotání zbývá.

4

Ciara vytáhne rolety na střešních oknech. Čtverce slunečního svitu dopadnou na zmuchlané postele. Oblékne Sophii a Ellinku do čistých triček a legín. Sophii se nedaří zapnout botky, ale nedovolí Ciaře, aby jí pomohla. „Já to umím dělat jenom u nás doma, tam je na to kouzlo!“

Většina prádla ze šňůry patřila holčičkám. Černé legíny, které měla Ciara na sobě včera, byly opatlané jogurtem. Vyprala si je v koupelničce v umyvadle hotelovým levandulovým mejdlíčkem, ale nemohla je usušit. Natáhne si bílé tričko s krajkou a pyžamové kalhoty s tygřím vzorem. Doufá, že budou působit jako ty vzorované kalhoty, co viděla na ostatních maminkách ve školce.

Džínsovou bundu měla v autě. Oblékne si ji, prsty si rozčeše vlasy a dětským ubrouskem otírá drobounká zrnka podočních stínů od včerejší řasenky. Zbytek prádla naskládá do dvou červených nákupních tašek ze SuperValu, které byly v přihrádce spolujezdce.

Právě když z podkrovního pokoje vycházejí, cinkne jí telefon. Ryan. Čte si to, jak pomáhá Ellince ze schodů do místnosti, kde je snídaně.

Vím, co se děje. Ty už se nevrátíš. Ležel jsem v noci v pokoji svých dětí a plakal.

Sophie a Ella odmítají jíst hotelovou snídani.

„Mami,“ vysvětluje Sophie, „tyhle Krispies nejsou jako ty, co máme doma.“

Ella praští lžičkou a křičí: „JÁ CI KASI!“

Ciara jim každé vybere z bufetu banán. Malé sklenky mléka. Trojhránky toustů. Malinké kalíšky malinové marmelády. Ulepené ručičky se natahují, aby se jí otřely o tričko. Ucucává si z hrnku slabého čaje a vůně smažených vajec se slaninou jí zvedá žaludek.

Já tě tak miluju. Nechápu, proč tohle děláš.

Bolí ji hlava.

Po snídani vyvede děvčátka z Iony do další postranní ulice, kde se přesvědčí, že micra je opravdu zamčená, a pak jdou za roh na hlavní silnici. Šestnáctka je doveze až na letiště.

„Jéé, mami, podívej!“

Nad hlavami jim plachtí letadlo Aer Lingusu. Když Ciara projde přes dvoje automatické posuvné dveře a vstoupí do odletové haly, hluk jí stoupá v ústrety. Takové množství lidí. Zdá se, že všichni někam cílevědomě míří, klouzají kolem nich se zavazadly na kolečkách směrem k odbavení a dál k odletovým branám. Ona se zastaví a stojí jim v cestě. Drží své dvě holčičky a červené nákupní tašky s prádlem. Lidé kolem nich proudí po obou stranách, každý buď civí do mobilu, nebo zvedá bradu a čte tabule s informacemi o letech.

Ciara mívala letiště hrozně ráda. Všechny ty cizí lidi. Cítila mezi nimi naději, vzrušení. Každý podzim, když odlétala do jiné země, na nové místo, kde bude učit angličtinu. Když byla malá, nejezdily nikdy na dovolenou do zahraničí, jedině každé léto, kdy si to mamka mohla dovolit, trajektem do Irska. Letadlem letěla poprvé, když jí bylo dvacet tři—

„Mami, já zít!“

Zvedne Ellinku a vykročí směrem k odletové bráně, vyhne se líbající dvojici, ta žena stojí na špičkách, aby mohla milého obejmout kolem krku.

„To nic, mladá paní, nic se neděje.“

„Prosím?“