Oliver Pötzsch

DER TOTENGRÄBER UND DIE PRATERMORDE

Eine neuer Fall für Leopold von Herzfeldt

Copyright © 2025 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Karte von Wien © by Peter Palm

Translation © Tomáš Kurka, 2026

ISBN 978-80-284-1439-9

Mým dědům Karlu-Heinzi Wernerovi a Heinzi Pötzschovi,

po nichž jsem zdědil lásku k fabulacím a muzicírování

„Velký Calafati v Prátru shlíží na kolotoč sám, stejně tak i já tam postávám a nevím,

co dál dělat mám.

Velký Calafati v Prátru shlíží na kolotoč sám,

co se divíš, čínský obličej už dávno mám.“

Peter Cornelius

Dramatis Personae

Vídeňské policejní ředitelství

vrchní inspektor Leopold von Herzfeldt

vrchní inspektor Paul Leinkirchner

inspektor Erich Loibl

vrchní policejní rada Moritz Stukart

Vídeňský ústřední hřbitov

Augustin Rothmayer, hrobník

Anna, jeho schovanka

Nový vídeňský žurnál

Julia Wolfová, reportérka a fotografka

Harry Sommer, hlavní reportér

Jakob Lippowitz, nakladatel

Prátr

Mathias Kratky-Baschik, majitel Divadla kouzel (kouzelnického varieté) v Prátru

Paul Busch, ředitel cirkusu

Adele Steinhäuserová, neoficiální starostka Prátru

Billa, akrobatka cirkusu Busch

Kudla Charlie, vrhač nožů v cirkuse Busch

Amanda von Oeser, magička a hadí žena

Ostatní osoby

Charles Banton, americký kouzelník

Pascal Chabrice, Bantonův asistent

Hans Sobers alias „velký Bellini“, kouzelník

Laurenz Wilhelm Waldmann, majitel Ronacherova divadla

profesor Eduard Hofmann, ředitel Ústavu soudního lékařství

Adelheid Rinsingerová, Leova bytná

Tlustá Elli, majitelka nevěstince U Modrého dragouna

Bruno, vyhazovač nevěstince

zrzavý Emil, Annin kamarád

Margareta, Juliina přítelkyně

Fritz Hartkämper, pianista a Juliin přítel

Cecilie Vondraczeková, Juliina bytná

Max Malchow, brankář fotbalového klubu First Vienna

Nathaniel Meyer von Rothschild, baron

Ester, jeho neteř

Prolog

Vídeňský Prátr, v noci na čtvrtek
7. května 1896

Indiánská squaw neslyšela vůbec nic kromě vlastního dechu a pleskání měkkých kožených mokasínů po rozměklé půdě. Okolní svět se smrskl pouze do těchto dvou zvuků.

V kalužích se povalovaly plesnivé zbytky starých žemlí, nakousnutý párek, rozmočené papírové kornouty… Již se šeřilo, poblíž svítila jediná lucerna a kromě ní stály přibližně po padesáti metrech plynové lampy, jejichž slabé světlo dopadalo na dlažbu Veletržní ulice ve vídeňském Prátru. A dál se již rozkládala neproniknutelná temnota.

A právě tam squaw směřovala. Doufala, že ve tmě se svým pronásledovatelům ztratí.

Uklouzla, upadla do kaluže, ale ihned zase vstala a běžela dál. Paruka se dvěma černými copy jí nakřivo visela do obličeje. Každý krok bolel, plíce pálily a ona umdlévala hlubokou únavou. Jen díky smrtelnému strachu dokázala pádit dál – pryč od mužů, pryč z pekla, z nějž se jí podařilo uniknout!

Marie si přesně nevybavovala, jak vlastně dokázala utéct. Pravděpodobně jí tentokrát vnutili příliš slabou dávku. Pokaždé byla po tom zatraceném svinstvu ospalá a bez vůle. Muži si asi i tentokrát mysleli, že upadla do bezvědomí. Nechali ji ležet a probírali další plány. Pak už si Marie vzpomínala jen na to, že běžela po schodech nahoru na svobodu. A nyní se uprostřed noci ocitla zde, mezi stánky a boudami se zabedněnými okny a zamčenými dveřmi.

Všude vládlo mrtvolné ticho.

Prátr ještě před pár hodinami pohostinně otvíral svou náruč tisícům návštěvníků. Nyní, v hodině mezi psem a vlkem, kolem třetí v noci, spíš připomínal obrovskou nestvůru. Nikde ani noha, i strážníci se nejspíš stáhli do tepla. Kdesi za Marií čněla do výše vysoká socha Číňana, kterému se říkalo Calafati. Poklidně dohlížel na slavný kolotoč. Mariina drogami omámená mysl vytvářela obrazy, v nichž se za ní Číňan hnal na dřevěných nohou, s vlajícím pláštěm za sebou a natahoval po ní ruce. Na střechách zavřených krámků se krčily postavy podobné číhajícím ďáblům, od dětského divadla vedle hipodromu na ni mával zlobně se tvářící Kašpárek.

Huhu, Marie! Pojď sem, krásná squaw, mám pro tebe dárek…

Zdálky zaslechla cinkání koňské tramvaje a klapot kopyt… Znovu v ní klíčila naděje. Do spásné tmy mimo cestu asi nedoběhne, ale možná by se mohla dostat k hlavní široké aleji, po níž i uprostřed noci projížděly fiakry. Třeba narazí na nějaký zamilovaný párek, který si dal dostaveníčko mezi křovisky.

Teprve nyní si uvědomila, že je jí zima. Měla na sobě jen krátkou koženou sukni a přes ni cosi jako korzet z kožených řemínků. Laciné mokasíny byly už dávno zcela promočené, indiánské malování se rozpilo a stékalo z obličeje, zvlhlá paruka jí klouzala z hlavy. Před chvílí si při pádu do krve odřela kolena. Zranění mělo zásadní výhodu – palčivá bolest ji pomalu přiváděla k vědomí. Kudy by měla prchat? Možná do některé z postranních uliček nebo…

V tom okamžiku zaslechla kroky. V první chvíli věřila, že svoje vlastní. Zastavila se, ale zvuky neutichly.

Dus, dus, dus…

Takhle zní dupot těžkých mužských bot. Kroky se blížily, stále víc…

Dus, dus, dus…

Marie potlačila výkřik a potácela se dál. Znovu ji přepadla únava, už nemohla. Olověné nohy za sebou sotva vlekla. Měla by si někde odpočinout, kdekoli…

Instinktivně zahnula doleva na téměř neznatelnou rozbahněnou pěšinu, která vedla podél větší budovy. Marie měla pocit, že tu stavbu zná, ale nemohla si vzpomenout na název. Ztěžka oddechovala, opřela se o dřevěnou stěnu a doufala, že muži proběhnou kolem a nevšimnou si jí.

Odpočine si jen na chvilku…

Za zády se jí ozvalo zaskřípění. Úlekem málem vyjekla, když stěna povolila. Vzápětí však Marii došlo, že se opírala o nezamčené dveře. Záchrana v poslední chvíli! Vpadla dovnitř a dveře za sebou potichu zavřela.

V budově bylo znatelně tepleji, ale zato zde panovala ještě větší tma než venku. Temnota se plížila kolem jako černý inkoust stékající po prstech. Marie hmatala kolem sebe a objevila vypínač. Stiskla ho, ozvalo se tiché cvaknutí, pak zapraskání, a nakonec se u stropu rozsvítila mihotavá žárovka. Do budovy byla zavedena elektřina, takže to nemohl být jen tak obyčejný krámek nebo podobně bezvýznamná bouda.

Otočila se a nedokázala potlačit výkřik. Přímo pod houpající se žárovkou stála skupinka zlobně se tvářících lidí v podivně starobylých kostýmech. Někteří na sobě měli dokonce brnění, jiní paruky, drželi v rukou knihy, dalekohledy nebo meče. Na trůně seděla dáma s vysokým účesem a shlížela na Marii tak povýšeně, jako by se ptala, co tady ta opovážlivá dívka převlečená za indiánku pohledává.

Lidé se nehýbali, jen strnule postávali. Marie si uvědomila, kde se ocitla. Nacházela se v Präuscherově panoptiku, konkrétně ve slavném oddělení voskových figurín. Většina Vídeňanů sem už nejméně jednou zavítala. Marie tady v dětství také byla. Už tenkrát ji voskové postavy dávné i novější historie děsily, a to sem zašla ve dne! V noci, za svitu jediné žárovky…

Zachvěla se.

Žárovka! Krucinál! Jsi blbá, děsně blbá!

Pokud je tady někde okno, tak je světlo určitě vidět daleko ven. Kromě toho kdesi bručel generátor a jeho hluk jí náhle trhal uši.

Nerachotil ovšem natolik nahlas, aby přehlušil další zaskřípění dveří. Vzápětí se ozvaly důvěrně známé kroky.

Dus, dus, dus…

Marie tiše vzlykla. Našli ji! Jsou někde blízko, těsně za ní… Pryč! Pryč! Musí se schovat, najít skulinu, do níž by se zavrtala!

Dobrotivý Bože, prosím, pomoz mi! Prosím…

Kabinet voskových figurín byl rozlehlý. Zabíral téměř polovinu panoptika. Marie proběhla kolem římských gladiátorů a mumií inckých kněží a málem zakopla o rakev, z níž trčela ruka. Otřela se o oběšence visícího na šibenici a nakonec vrazila do skupinky mužů. Někteří svírali v rukou pistole, další velké nože a jeden řeznickou sekyru, jejíž ostří se ve svitu žárovky zlověstně blýskalo. Marie zavadila pohledem o popisek u nohou elegantního pána s navoskovaným knírem a fešáckým oblekem.

Hugo Schenk, hochštapler a vrah žen.

Vrah se na ni usmál.

A usmívala se i další figurína. Vykukovala za Hugem Schenkem, posměšně kroutila hlavou a pobaveně se ušklíbala.

„Kuk, Marie, našel jsem tě!“ chichotala se. „Ještě jsme spolu neskončili. Ó ne, zdaleka ne. Tak co, malá indiánská squaw, kdepak máš tomahavk? Úúúúúsměv…“

Pak se muž se řeznickou širočinou vrhl na svou ječící oběť.

Kapitola 1

Následujícího večera, v 1. okrese

Počasí ve Vídni se změnilo jako mávnutím kouzelného proutku.

Před chvílí ještě lilo jako z konve a lidé v Himmelpfortgasse se běželi schovat do výklenků a pod stříšky okolních obchodů. Mladí muži ve fracích a s cylindry nabízeli svým spěchajícím dámám deštníky, ale drahé účesy se přesto měnily ve zplihlé vlhké rousny. Kola fiakrů neomylně projížděla hlubokými loužemi a skrápěla dlouhé sukně, kalhoty s proužkem, nákladně zdobené klobouky s květinami i nabírané plesové šaty sprškami špinavé vody.

Liják však přestal stejně rychle, jako začal. Skoro v tutéž chvíli se v 1. okrese rozzářily elektrické obloukové lampy, jejich jasné světlo se odráželo v kalužích a hladinu znečištěnou olejovými skvrnami rozehrávalo všemi barvami duhy. Na město se snášela mlha a svěšené mléčné hlavice pouličních lamp připomínaly obrovské světlušky.

Julia vzhlédla k jedné z luceren a zaposlouchala se do syčení elektrického proudu zakletého mezi elektrody. Zasněně zavřela oči.

Zvuk nové doby, pomyslela si.

Ještě před několika lety byl elektrickými lampami osvětlen pouze vídeňský park Volksgarten a několik náměstí. Dnes však již zářilo celé centrum. Elektrifikovaný byl i okružní bulvár Ring s Operou, Burgtheatrem, radnicí a parlamentem. Moderní osvětlení symbolizující světlou budoucnost se nezadržitelně šířilo dál na předměstí. Julia pocházela z chudého kraje Innviertel a první roky života strávila za svitu čadících loučí a kouřících petrolejek. Elektřinu dodnes pokládala za zázrak hraničící s magií a čáry. Do stejné kategorie pro ni spadaly automobily, které se začínaly objevovat ve vídeňských ulicích a stávaly se terčem nadávek rozčilených fiakristů. Nebo gramofony s velkými trychtýři, vyhrávající v tanečních lokálech, či komické vzduchoplavecké aparáty bláznivého německého konstruktéra Lilienthala, který se na nich spouštěl ze svahů kolem Berlína.

„Tak co, připravena na kouzla a čáry?“ zazněl vedle ní mužský hlas.

Julia sebou trhla. Na pár okamžiků úplně zapomněla, že na chodníku nestojí sama. Vzhlédla k mladému muži s bujným obočím a mírnýma dobráckýma očima. Občas jí připomínaly pohled věrného kokršpaněla. A ne náhodou. Věděla, že se na Fritze může stoprocentně spolehnout.

Na rozdíl od Lea.

Usmála se a přijala nabízené rámě. „Pokud mě ten Američan nerozseká šavlí na kousky, tak klidně!“

„Ničeho se neboj. Slyšel jsem, že dává přednost nevinným pannám,“ usmál se Fritz a nadzvedl obočí. „Nebo snad jsi…?“

„To bys měl vědět,“ namítla Julia. Zamířili po mokrém chodníku k divadlu, před nímž se už vytvořil dost velký hlouček. Někteří lidé se ještě na poslední chvíli pokoušeli sehnat lístky, i když premiéra byla už několik týdnů vyprodaná. A stejně tak i další představení v květnu a červnu.

Julia se podívala na plakát nad vchodem. Na návštěvníky z něj shlížel přísně se tvářící muž s vysokým cylindrem. Pod ním stálo starobylým krouceným písmem: The Great Magician Banton, poprvé v Evropě! Nezmeškejte jedinečnou kouzelnickou show – světová senzace!

Bantonova show byla již několik týdnů každodenním námětem hovorů bodrých Vídeňanů. Předcházela ji skvělá pověst. Charles Banton vystupoval v Londýně, Římě a nedávno i v Paříži. Noviny se předháněly v líčení jeho senzačních výkonů. A navíc přijel do Vídně kromě Američana i další známý kouzelník: velký Bellini, zvaný „mistr iluzí“. Na ulicích i v novinových článcích se čile diskutovalo o nadcházejícím „souboji kouzelníků“.

Julia získala vstupenky díky své nové práci. Před půlrokem dala výpověď a přestala pracovat jako fotografka vídeňského policejního ředitelství. A vzápětí přijala nabídku starého kamaráda Harryho Sommera a nastoupila do Nového vídeňského žurnálu. Taky jako fotografka. Od té doby pořizovala snímky tělnatých operetních zpěvaček, bledých obětí cholery a unesených čistokrevných pudlíků. Fotografovala i slavnostní otevírání nových obchodních domů nebo třeba dopravní nehody. Zrovna včera najel jeden z těch nových automobilů do plně obsazené koňské tramvaje. Tři cestující utrpěli vážná zranění a koně museli být utraceni. Nebyl to zrovna hezký pohled, ale jak říkával Harry, dopravní nehody se dobře prodávají.

Skoro jako kouzelnická show, při níž rozřežou mladou dívku, pomyslela si.

„Čím jsem si vlastně vysloužil tu čest, že tě smím doprovodit na tak mimořádné představení?“ zeptal se Fritz, když se zařadili do fronty před divadlem. „Nemám nic proti králíkům z klobouku a podobným věcem, ale…“

„Charles Banton je nejslavnější mág na světě,“ přerušila ho Julia a pokrčila rameny. „A navíc pochází z Ameriky a tam je všechno blyštivější a větší než v Evropě. S taháním králíků z klobouku by se nezdržoval. Ale jestli chceš přesnou informaci, tak původně měl jít Harry. Koneckonců je hlavní reportér Žurnálu. Jenže nakladatel ho narychlo poslal do Budapešti. Otvírají tam totiž podzemní dráhu. Jen si to představ, podzemka jako v Londýně!“ vzdychla. „Té se ve Vídni ještě dlouho nedočkáme. Všude je spousta starých hřbitovů a asi by se kvůli kostem nedalo kopat dost hluboko.“

„Takže jsem zase jen východisko z nouze,“ zamračil se Fritz.

„Ale no tak se hned neurážej! Podívej se na lidi kolem.“ Julia ukázala na dav před divadlem. „Všichni jsou zvědaví, jak Banton nechá zmizet živého člověka. Další spálí nebo proděraví kulkou. A ty to uvidíš na vlastní oči!“

„Dokázal bych si představit hezčí věci,“ bručel Fritz a podal jí kapesník. „Kape ti z klobouku, paní reportérko.“

Poděkovala a osušila si klobouk i vlasy. Neustále ji dojímalo, jak se o ni Fritz stará. Chodili spolu dva měsíce, což znamenalo, že vyráželi na procházky, Fritz ji občas pozval na večeři a jednou týdně si šli zatancovat tango. Dokonce i v posteli spolu několikrát skončili, a i v tomto případě se choval jako… jak to říct… jako mimořádně zamilovaný mladík. Výsledek se ovšem podobal spíše sourozeneckému přitulení.

Prostě věrný kokršpaněl, pomyslela si. Ale v podstatě od něj ani nic víc nechtěla.

Fritz Hartkämper vystupoval jako pianista v Kaverně, špeluňce v 16. okrese, kde Julia občas účinkovala jako tanečnice a zpěvačka. Sblížila se s ním po rozchodu s Leem. Vlastně jí dodnes tak úplně nedošlo, že s Leem už není pohromadě. Někdy se v noci probudila a měla pocit, že leží vedle ní. Ale byla to jen spící dcera. U Fritze přespala pouze několikrát a pokaždé se bála, že ze spánku zašeptá Leovo jméno. Pořád ho nemohla dostat z hlavy! I když věděla, že by pro oba bylo lepší, kdyby za jejich vztahem udělala tlustou čáru. Roky s Leem byly sice vzrušující, ale nikdy si ji nepustil úplně k tělu. Objevoval se v jejím životě jako duch, přicházel a vzápětí mizel. Leo… nebyl ten pravý. Kromě toho pocházeli z naprosto rozdílných světů. On byl synek bohatého bankéře ze Štýrského Hradce, navíc s „von“ před jménem a vyšitým monogramem na kapesníčku v kapsičce u vesty. Ona chudá holka z Innviertelu.

K rozchodu se nakonec odhodlala Julia. Od té doby se skoro nepotkávali, protože už nepracovala na policejním ředitelství. Někdy si přála, aby se na ni vyptával a vyzvídal, jak se jí vede. Jenže napsal jen dva nebo tři ufňukané dopisy, v nichž si stěžoval především na svůj mizerný osud, a pak už o sobě nedal vědět. Fritz jí pomohl překonat nejhorší období, ale asi sám cítil, že je jen náhradník. Julii ho bylo líto, protože Fritz byl opravdu milý, pozorný, a navíc dobře vypadal. I s její dcerou Sisi si rozuměl skvěle. Vlastně úplný muž snů.

Jenže to není Leo, pomyslela si, zatímco stále ještě čekali ve frontě. Hergot, s láskou je to tak složité… chudák Fritz!

Konečně se dostali ke vchodu. Biletář v červené uniformě utrhl ústřižek vstupenky a důležitým gestem jim pokynul dál.

„Viděla jsi ten sanitní vůz venku před vchodem?“ zašeptal Fritz. „Velký mág si zřejmě není svým číslem stoprocentně jistý.“

„To je jen součást show,“ mávla rukou. „V Londýně to dělal stejně. Lidi prostě touží po krvi.“

„A co to překvapení, které Banton tak velkohubě oznamoval v novinách? Prý světová novinka, kterou dnes předvede v rámci premiéry…“

„Má smysl pro obchod, jako všichni Američani,“ prohlásila a rozhlédla se po přeplněné zimní zahradě sousedící s divadlem. Olivrejovaní číšníci roznášeli tácy se sektem, vínem a jednohubkami. „A očividně má úspěch,“ dodala.

Charles Banton opravdu ohlásil, že ve Vídni předvede nové, senzační kouzlo. Lidé si šuškali, že by to mělo být vylepšené číslo se šavlemi. V původní verzi bývalo vyvrcholením show. Před očima zděšených diváků zavřel Banton svou krásnou asistentku do skříně, kterou následně teatrálně probodl tuctem šavlí. Za několik okamžiků vystoupila dáma ven a byla zcela nezraněná. Číslo doprovázela hudba na motivy maďarského šavlového tance a Banton kroužil kolem skříně jako derviš. Diváci představení milovali, hlavně ti nemravnější. Asistentka byla oblečena velmi spoře a po návratu ze skříně měla svůj kostým potrhaný a proděravělý na velmi ožehavých místech. Představitelé církve a konzervativních kruhů si na Bantona několikrát stěžovali, ale dosáhli jen toho, že se vstupenky prodávaly jak na běžícím pásu.

Charles Banton si Ronacherovo divadlo pronajal na celé dva měsíce. Budova v Himmelpfortgasse nabízela místo téměř pěti stovkám diváků a byla jako jedno z prvních divadel elektrifikována. Julia si teskně uvědomila, že sem jednou zašla s Leem. Ale pak si vzpomněla, že ji tehdy zase nechal samotnou, protože spěchal k důležitému případu.

Téměř vzdorovitě popadla Fritze za ruku a společně prošli zimní zahradou do velkého sálu, v němž stály prostřené stoly s bílými ubrusy a ubrousky. Lóže ozdobené amorky a girlandami byly osvětlené žárovkami z mléčného skla a ze stropu sálu visel velký, samozřejmě rovněž elektrický lustr. V čele divadla se nacházelo jeviště, oddělené od sálu těžkou, sametově černou oponou se stříbrným měsícem a hvězdami. Mírně povlávala, jako by za ní probíhaly poslední přípravy. Do hlediště již proudili diváci, vzrušeně si povídali a hledali svá místa.

„Všechna čest,“ poznamenal Fritz uznale, když došli ke stolu poblíž jeviště. „Tahle křesla patří určitě k nejdražším. Tvoje noviny musí mít peněz jako šlupek.“

„Nakladatel chce, abych se Bantonovi dívala pod prsty a napsala článek o jeho tricích,“ vysvětlovala Julia. „Fotit se tady nedá, takže musíme pověřit kreslíře a ten se mě určitě bude vyptávat na detaily. Odsud budu mít nejlepší výhled.“ Posadila se, prohrabala kabelku a vyndala notes a tužku.

Byla ráda, že tentokrát nemusí pořizovat snímky, ale může napsat vlastní článek. Nakladatel jí vyhradil celé tři sloupky na titulní straně fejetonové rubriky! Takže už si jejího novinářského talentu všiml i šéf, nejen starý kamarád Harry. Dosud publikovala jen několik menších zpráv v regionální příloze. Neměly víc než pár řádků. Julia však doufala, že jednou dostane šanci a svěří jí pořádnou práci. Cítila, že právě článkem z kouzelnické show by mohla prorazit. Ale tím se nehodlala spokojit. Snila o průlomových sociálních reportážích, jaké otiskovaly Dělnické noviny patřící vídeňské sociální demokracii. Tenhle nápad však u šéfredaktora Harryho Sommera i u nakladatele Lippowitze prosazovala zatím marně.

Měli stůl jen sami pro sebe. Číšník jim bez ptaní donesl dvě flétny s jiskřivým sektem. Připili si a Julia se rozhlédla. Sál byl plný do posledního místečka. Obecenstvo tvořila obvyklá směs vídeňských vyšších měšťanských vrstev. Ronacherovo divadlo patřilo k dost drahým podnikům, takže u stolů seděli převážně muži v elegantních černých smokinzích a dámy s přehnaně rozměrnými klobouky. Julia pro dnešní večer zvolila tmavě zelené šaty upnuté až ke krku, k nim si vzala zdobenou dámskou vestičku a dlouhé rukavičky. Lehký vlněný plášť, péřové boa a navlhlý klobouk odložila v šatně.

Na divadelní sál se snášela napjatá atmosféra. Hlasy postupně utichaly a všichni nedočkavě zírali dopředu k oponě. Náhle zhasl lustr a sál se na okamžik ponořil do naprosté tmy. Několik dam vystrašeně vykřiklo, poté se pomalu zvedla opona a odhalila pohled na strašidelnou krajinu. V pozadí se rýsovala hradní zřícenina, před níž stálo několik šikmých náhrobků. Na jevišti nechyběla ani kaple a šibenice. Oprátka se pohybovala jako kyvadlo a její kmity doprovázely hrozivé údery zvonu. Z orchestřiště zazníval nářek houslí a melodie připomínající zvuky hracích hodin.

Diváci uznale zašuměli, a i Julia cítila, jak ji atmosféra představení pohlcuje. Kulisy byly zvoleny dobře. Temný středověk začínal být módní a umožňoval použití děsivých rekvizit, na nichž byla kouzelnická show zřejmě postavena. Zřícenina, kaple i náhrobky vypadaly pozoruhodně věrně. Elektrické světlo zahalovalo scénu do zelenomodrého závoje. Nic podobného Julia dosud neviděla. Opravdu dokonalé provedení! Daleko lepší než při obvyklých kouzelnických představeních v Prátru. Tamní umělci se zmohli leda tak na tahání králíků z klobouku, hádání z karet a vypouštění holubů, kteří se pak třepotali u stropu a káleli na hlavy opilých, hulákajících diváků.

Vtom zaduněl tympán, nad jevištěm projel blesk a z podlahy uprostřed se vyvalil dým, z nějž vykročil vysoký hubený muž v černém plášti. Diváci překvapením vyjekli.

Muž měl na hlavě staromódní vysoký cylindr. Podobný nosil americký prezident Abraham Lincoln. V ruce držel sukovici s ptačí lebkou na horním konci. Černý knír měl pečlivě nakroucený a navoskovaný. Sahal mu skoro až k uším. Kouzelník se mírně uklonil, smekl klobouk a udeřil holí do podlahy. V tom okamžiku vyletěli z cylindru dva krkavci, zaskřehotali a přistáli na cimbuří hradní zříceniny.

Diváci obdivně vzdychli a Julia se ušklíbla.

Takže místo obvyklých holubů přišli na řadu krkavci, pomyslela si.

„Vítejte na hradě Rabenstein!“ pronesl kouzelník skřípavým hlasem se silným americkým přízvukem. S rozmáchlým gestem odhodil cylindr a plášť, přistoupil dopředu na kraj jeviště a zvedl ruce do výše. „Let the Show begin!“

Byly to jediné věty, které Charles Banton za celou další hodinu vyslovil. Julia se stala svědkem představení, které přítomné diváky doslova okouzlilo.

Banton své řemeslo dokonale ovládal. Šikovně využíval strašidelnou středověkou atmosféru. Na jeho pokyn se vznášely a mizely náhrobní kameny, aby se vzápětí objevily na hradní věži a v dalším okamžiku stály dole před kaplí. Nad předními řadami proletěla na koštěti půvabná mladá dívka v čarodějnickém kostýmu se špičatým kloboukem. Vznášela se na neviditelném laně. V dalším průběhu show se v pozadí rozhořela hranice. Rozkošná čarodějka zmizela v plamenech a přihlížející mnich se změnil v kostlivce. Představení doprovázela tísnivá hudba orchestru složeného z nezvyklých nástrojů. Julia rozeznala kvílení vyluzované kroužením prstu po okraji skleniček a dokonce i svistot chvějící se pily.

Předem si sehnala pár informací a tušila, jak některé triky přibližně fungují. Banton používal laternu magiku, známou již několik set let. Ovšem nezapomínal ani na novinky, například „Pepperova ducha“, což bylo iluzivní kouzlo, jež bylo poprvé uvedeno v Anglii a okamžitě vzbudilo velkou senzaci. Duch se na jevišti zjevoval díky soustavě zrcadel, průhledných skleněných desek a dalších zařízení, kterým Julia tak úplně nerozuměla.

Důležité ostatně nebyly technické detaily, nýbrž děsuplná atmosféra, kterou Banton dokázal vyvolat. Povedlo se mu šokovat publikum skoro k smrti. Dámy křičely, muži občas vyskakovali ze židlí. Starší madam sedící jen o dvě řady dál několikrát málem omdlela a neustále čichala k lahvičce s vonnou solí.

Julia se občas podívala na Fritze. Show ho očividně zcela pohltila. Počáteční nedůvěra byla pryč. Představení bylo dokonalé. Julia měla za několik dní navštívit i produkci velkého Belliniho. V duchu si řekla, že Bantonův konkurent se bude muset hodně snažit, pokud chce v souboji kouzelníků uspět.

Za celou hodinu si stihla udělat jen pár poznámek. Čísla se střídala příliš rychle, takže na velké sepisování nebyl čas. Ale i tak vyplodí skvělý článek. Postačí, když správně seřadí své dojmy a přidá špetku emocí.

Blížilo se vyvrcholení show. Banton znovu udeřil holí o zem a zazněl virbl. Současně se před hradní zříceninu snesla zadní černá opona a celé jeviště potemnělo.

Kouzelník zvedl hůl a naznačil pár zvláštních pohybů. Z portálu vplula na jeviště rakev. Mág luskl prsty a v oblaku dýmu se objevila krásná čarodějka. Byla ještě méně oblečená a to, co měla na sobě, přiléhalo k tělu tak, že vypadala jako nahá. Po představení určitě vypukne skandál, který zase jen podpoří prodej vstupenek.

Pokud nezasáhne císařský dvůr a představení nezakáže, pomyslela si Julia. Banton si hraje s ohněm. Vzápětí ale už napjatě čekala, co přijde.

„A nyní uvidíte něco zcela jedinečného!“ oznámil kouzelník. „Extraordinary! Nic podobného nebylo dosud na jevištích k spatření! Světová novinka! Tuto mladou krásnou lady…“ Udělal dramatickou pauzu a ukázal na uklánějící se asistentku. „… přeříznu pilou!“

S posledním slovem zmizela hůl a Banton najednou třímal v rukou dlouhou pilu s velkými zuby. Pár dam v publiku zděšeně vyjeklo, ale jinak se v hledišti rozhostilo napjaté ticho.

Opět se ozvala pochmurná hudba a housle zaskřípaly nervy drásající crescendo. Banton současně otevřel víko a mladá žena s úsměvem vklouzla do rakve. Za okamžik se na jednom konci objevily boty a na druhém vykoukla hlava. Hudba stupňovala napětí a hrála stále hlasitěji. Charles Banton přiložil k rakvi pilu…

A začal řezat.

Julia cítila, jak jí na zádech naskočila husí kůže. Celé představení bylo velkolepé, ale tento působivý závěr překonával všechny dosavadní triky. Číslo vypadalo velmi… velmi… reálně.

Dívka divoce zmítala hlavou sem a tam, z doširoka otevřených úst se linuly výkřiky či spíše zoufalé skřeky, které ovšem zanikaly v hlasitém hudebním doprovodu. Julia uznale konstatovala, že mladá žena předstírá smrtelný strach opravdu dokonale. Bantonova pila se zarývala do rakve stále hlouběji. Ozubený list hvízdal tam a zpět. Kouzelník podlouhlou bednu již přeřízl do poloviny, když náhle odskočil a vykřikl.

„O my God, stop, stop it!“

Hudba ještě chvíli hrála a pak umlkla tak nesourodě, jako by se hudebníci nemohli dohodnout, kde přesně skončit.

Banton odhodil pilu a nevěřícně zíral na rakev. Mladá dívka zvrátila hlavu dozadu a s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima civěla do stropu.

V tu chvíli si Julia všimla krve kapající z rakve na podlahu, kde se již vytvářela rudá kaluž.

Pochopila dřív než ostatní diváci, že tohle není trik ani umělá krev.

Kouzelník Charles Banton svou asistentku skutečně přeřízl vedví.

V tom okamžiku došlo i dalším hostům, co se stalo. Nejprve několika, postupně i ostatním. Výkřiky, jekot, nářek a vzlyky se šířily od předních až k posledním řadám. Řev narůstal, měnil se v chaos a vzápětí již první diváci prchali ze sálu.

Leo koukal na pečené vepřové koleno a zvedal se mu žaludek. Sám nevěděl, proč si ten tlustý kus masa s kupou zelí navrch objednal. Možná proto, že celý den nejedl a měl pořádný hlad. Hlad možná, ale chuť rozhodně ne. V posledních dnech a týdnech vlastně neměl na jídlo ani pomyšlení, což velmi znepokojovalo jeho bytnou. Obávala se, že Leo brzy zemře hlady, a každý den mu proto do pokoje nosila přeslazené kousky dortů.

Ne, vážně neměl na jídlo chuť. O to víc pil a kouřil.

Znechuceně odsunul talíř s kolenem stranou a zapálil si cigaretu své oblíbené značky Yenidze. Sáhl po novinách, které si přinesl z kanceláře, a zahloubal se do nejnovějších zpráv. Císař František Josef se v Nice setkal s anglickou královnou Viktorií. V Athénách se budou konat první novodobé olympijské hry, v Ronacherově divadle se koná jakási premiéra, vídeňský magistrát posunul policejní hodinu v 1. okrese z desáté na jedenáctou… V souvislosti s poslední zprávou si Leo dokázal představit důsledky: víc opilců, víc rvaček, víc mrtvých a víc práce pro vyšetřovací sekci policie hlavního města monarchie. Jako kdyby ve Vídni nebylo už i tak dost vražd!

Nevrle mávl na rovněž nenaladěného číšníka a nechal si donést druhou čtvrtku veltlínu. Seděl v Melkerově sklípku, což byla restaurace nedaleko policejního ředitelství. V posledních měsících se mu stala téměř druhým domovem. Nikdo ho tu nerušil, nemusel poslouchat švitoření a dobře míněné rady své bytné, měli tady slušné, a přitom levné víno, a kromě toho se v klenutém sklepení příjemně sedělo.

Občas ho napadlo, že k Melkerovi chodí tak často proto, že mu sklípek připomíná Juliu. Často tady spolu bývali, popíjeli a smáli se. Jakmile ho vzpomínky na staré společné časy začínaly přemáhat, rychle si objednal další čtvrtku a zahalil se do cigaretového kouře.

Stále ještě nechápal, proč ho Julia opustila. A jak to vlastně myslela? Rozešla se s ním navždy? Mluvila sice jen o dočasné pauze, ale na jeho dopisy neodpovídala. Při několika náhodných setkáních se chovala odtažitě a byla skoupá na slovo. O svém novém milostném románku se samozřejmě nezmínila. Leo se o něm dozvěděl od té potvory Margarety z telefonní ústředny, letité Juliiny přítelkyně. Zatepla mu všechno vyklopila a dychtivě čekala, jak se bude tvářit. Ten chlap byl údajně muzikant. Zrovna muzikant! Takoví mají hluboko do kapsy. Ale aspoň že si nezačala se svým současným kolegou, reportérem Harrym Sommerem. Leo se doslechl, že se Julia v Žurnálu osvědčila a slušně vydělává. Určitě je spokojená. Nikdy nechtěla být na nikom finančně závislá. Ani na něm ne.

Proto se s ním rozešla? Protože má peníze a ona ne? Přitom i on je v podstatě chudý jako kostelní myš. Po nešťastném souboji ve Štýrském Hradci ho zámožný otec odstřihl od apanáže. Kdyby mu matka tajně neposílala každý měsíc určitý peněžní obnos, nemohl by si dovolit drahé obleky, kapesníčky s monogramem, anglické kožené polobotky ani návštěvy v Melkerově sklípku. Plat policisty je obecně mizerný a jakýkoli inspektor si rád přivydělá něco bokem. Leo byl sice nedávno po vyřešení několika složitých případů povýšen na vrchního inspektora, ale finančně si příliš nepomohl.

Trpce se usmál a zhluboka se napil vína. Už chtěl zase zmizet za rozevřenými novinami, když k jeho stolu kdosi přistoupil. Leo vzhlédl a noviny odložil.

„Loible, vy jste mi tady ještě chyběl,“ zabručel.

„Taky vás rád vidím, pane vrchní inspektore,“ ušklíbl se kolega. Erich Loibl pracoval s Leem ve stejném oddělení. Jako obyčejný inspektor byl Leovi podřízený, což mu vůbec nevadilo. Mírně řečeno, Loibl nebyl zrovna vzor píle a ctižádosti. Někteří kolegové dokonce mluvili o nebetyčné lenosti. Jeho návštěva ve sklípku nevěstila nic dobrého. A navíc oslovil Lea novým titulem, což bylo ještě podezřelejší.

„Nechte mě hádat, máme nový případ,“ povzdechl si Leo. „A vy si s ním nevíte rady, co? Rád bych vám ale připomenul, že službu máte dneska vy, Loible. Kdežto já…“

„Posílá mě vrchní policejní rada Stukart,“ přerušil ho Loibl a významně mrkl. „Prý vás potřebuje. Doslova říkal, že by u toho měl být někdo, kdo se vyzná v lepší společnosti, prostě gentleman. Umíte přece anglicky?“

Leo se zamračil. Jestli pro něj poslal osobně pan vrchní policejní rada, tak se z toho těžko vykroutí. Nezáleží na tom, že má volno a sedí u druhé čtvrtky vína.

„Proč anglicky?“ zeptal se. Kromě angličtiny ovládal francouzštinu a částečně i italštinu. Všechny tři cizí řeči se naučil v internátní škole, kam ho otec za drahé peníze poslal. Jediná řeč, která Leovi dělala nepřekonatelné problémy, byla vídeňština. Mluvil dokonale spisovnou němčinou, stejně jako jeho matka, která pocházela z Hannoveru a do Štýrského Hradce se provdala. Pro kolegy byl Leo fricek, což nebylo zrovna lichotivé označení. Vzájemnou spolupráci to pochopitelně neusnadňovalo.

„Máme vyslechnout nějakého Američana,“ vysvětloval Erich Loibl a pokrčil rameny. „Já umím říct leda tak helou a adios.“

„To druhé je španělsky.“

„No tak vidíte,“ prohlásil kolega a významně ukázal na Leův dvouřadý oblek a dokonale vyžehlenou košili. „Kromě toho jste na výslech daleko líp oblečený. Musíme totiž do divadla. Ronacherova, abych byl přesný.“

„Do Ronacherova divadla?“ podivil se Leo. Vzpomněl si, že před chvílí cosi četl o jakémsi představení. Zalistoval novinami. „Dneska se tam koná premiéra show amerického kouzelníka…“

„Jo, jmenuje se Charles Banton. Právě toho máme vyslechnout. Došlo k nehodě, ale není tak úplně jisté, jestli to byla opravdu nehoda. Proto k tomu uniformovaní strážníci zavolali nás,“ hlásil Loibl a povytáhl obočí. „Banton prý zaživa rozřezal svoji asistentku.“

„Rozřezal…? Zaživa…?“

„Jak jsem řekl,“ podotkl Loibl a ukázal na vepřové koleno. „Tohle už nebudete, pane vrchní inspektore? Jestli ne, tak bych si to nechal zabalit s sebou. Škoda to vyhodit.“

Kapitola 2

O něco později seděli oba inspektoři ve služební bryčce a mířili po Ringu k divadlu v ulici Himmelpfortgasse. Cestou Loibl zasvětil Lea do podstatných detailů a současně stihl s velkou chutí spořádat vepřové koleno. Když dojedl, otřel si dost použitým kapesníkem mastná ústa a kosti vyhodil z okénka.

„Skvělé! Kolena z Melkerova sklípku jsou nejlepší na světě. Udělal jste chybu, že jste si nedal, Herzfeldte!“

„Při vašem vyprávění mě definitivně přešla chuť,“ zamumlal Leo a vyhlédl ven. Na rohu se již vynořilo divadlo.

V tuto pozdní hodinu už bylo dost chladno, ale na ulici postával houf lidí v lehkém oblečení. Očividně návštěvníci divadla. Několik uniformovaných strážníků je vyzývalo k rozchodu, ale diváci se nehodlali hnout. Leo si všiml, že některé dámy jsou bílé jako křída a čichají k vonným solím proti mdlobám. Další vzlykaly a tiskly se ke svým neméně šokovaným partnerům. Leo vystoupil a mávl na strážníka. Policista je provedl davem do divadla. Budova byla podstatně prázdnější. Jen pár číšníků uklízelo rozbité skleničky a rozšlapané jednohubky. Všude se povalovaly převrácené židle a stoly. Velké nástěnné zrcadlo bylo rozbité.

„Když se to stalo, vypukl obrovský chaos,“ vyprávěl starší strážník vybavený obuškem a čákou, když procházeli zimní zahradou. Zřejmě nepokládal za nutné, aby uvnitř sejmul pokrývku hlavy. „Nejdřív si všichni mysleli, že je to zábavná součást představení. Ale pak začali lidi v prvních řadách ječet a potom…“ Ukázal na to dopuštění kolem sebe. „Však vidíte sami. Skoro jako tenkrát, když vyhořel Ringtheater. Chybí jen zuhelnatělé mrtvoly.“

Leo se základní informace dozvěděl už od Loibla. Rozřezání mladé asistentky byl zřejmě nový trik, který se ovšem strašlivě nepovedl. Bantonova pila přeťala břišní tepnu, což vedlo k téměř okamžité smrti. Žena se jmenovala Beatrice Charringhamová a její mrtvola již byla odvezena do Ústavu soudního lékařství. Zdálo se, že šlo o nehodu, i když existovalo pár náznaků, že by to mohl být i úmysl. Loibl o indiciích nic přesného nevěděl. Jen se mu doneslo, že snad sám Charles Banton vyjádřil určité podezření.

Došli do divadelního sálu. Lustr nesvítil, zářilo jen pár lamp na stěnách. V hledišti vládl snad ještě větší chaos než v zimní zahradě. Jako kdyby se tudy prohnalo zdivočelé stádo. Štěstí že při panickém útěku nikdo nezahynul.

Vpředu na jevišti se v příšeří rýsovala hradní zřícenina a před ní pokácené náhrobky z kartonu a sádry. Na jevišti zůstali dva muži. Větší z nich seděl na židli. Měl na sobě pomačkaný černý frak a hlavu skrýval v dlaních. Vedle něj se povaloval cylindr. Druhý pán v elegantním žaketu přecházel nervózně sem a tam. Vlasy se mu leskly brilantinou. Byl dost malý a nedostatečnou výšku se pokoušel kompenzovat vysokými podpatky, které ovšem na dřevěné podlaze klapaly tak, že to trhalo uši. Když spatřil přicházející inspektory, zůstal stát a zamával na ně.

„Konečně! Pánové jsou jistě z vyšetřovací sekce, že? Bohudík. Pojďte za námi, prosím!“

Leo s Loiblem vystoupili na jeviště po postranním schodišti. Leo si nejprve všiml otevřené rakve, pod níž se leskla lepkavá krvavá kaluž. Z rakve čouhaly dvě nohy s dámskými botami.

„Panebože!“ hlesl Leo. „Snad není…?“

„Ne, samozřejmě že není uvnitř. For heaven’s sake!“ vykřikl muž na židli a vzhlédl. Zřejmě Lea zaslechl. Měl mohutný knír, ovšem nyní smutně svěšený. Vypadal jako nalepený. „Ty nohy jsou jen atrapa,“ pokračoval s americkým přízvukem. „Not real! Rozumíte?“

Leo nadzvedl obočí. „Nejste snad…“

„Charles Banton.“ Očividně otřesený a v obličeji popelavě šedý muž vstal a podal Leovi ruku. Byl vysoký a hubený jako chmelová tyčka. Frak se šosy jeho vyzáblost ještě zdůrazňoval. Vzhledem Leovi připomínal bývalého amerického prezidenta Abrahama Lincolna. „Je to strašné, prostě strašné…“

„Mluvíte německy,“ konstatoval Leo.

Banton přikývl. „Pocházím z Hamburku. Rodiče se vystěhovali do Spojených států, když mi bylo deset. Mateřský jazyk se nezapomíná.“

Leo blýskl po Loiblovi vztekle očima. Inspektor jen omluvně pokrčil rameny.

„Tak tedy,“ začal Leo. „Mohl byste…“ Menší muž s nagelovanými vlasy mu však vpadl do řeči.

„Musíte ten případ vyřešit co nejrychleji. Nejlépe hned! Každý den bez představení mě stojí majlant!“

„Vy jste kdo?“ zeptal se ho Leo.

„Laurenz Wilhelm Waldmann, majitel Ronacherova divadla,“ odpověděl muž a uhladil si z čela mastný pramen vlasů. Pak vzhlédl ke stropu, jako by vzýval divadelní bohy. „Nic strašnějšího se za mého vedení nestalo. Tohle je absolutně nejhorší tragédie! Finanční ztráty…“

„Snad především ztráta lidského života,“ namítl Leo chladně. „To jste měl na mysli, že?“

„Samozřejmě,“ připustil Waldmann horlivě. „Bezpochyby to byla úděsná nehoda…“

„Nehoda to určitě nebyla,“ ozval se Charles Banton. „To jsem taky řekl strážníkovi. Beatrice byla zavražděna. Někdo s rakví… jak se to řekne?“

„Manipuloval?“ nadhodil Leo.

Banton přikývl. „Pojďte, ukážu vám, co myslím.“ Odvedl Lea s Loiblem k rakvi pocákané kapkami krve. „Zřejmě netušíte, jak trik funguje?“ oslovil oba inspektory.

„On je to trik?“ zeptal se Loibl trochu zklamaně.

Banton se na něj podíval, jako by pochyboval o inspektorově zdravém rozumu. „To myslíte vážně? Samozřejmě že je to trik. Ovšem dost propracovaný. Každé kouzlo je výsledkem šikovnosti, dlouholetého cviku a techniky. Tohle číslo jsme zkoušeli hodně dlouho, než jsme dosáhli stoprocentní dokonalosti. Je to světová novinka. Nechal jsem si ji patentovat!“ Banton byl sice i nadále popelavý, ale v hlase mu zaznívala hrdost. „Trik s rozřezanou ženou vejde do dějin magie!“

„To bezpochyby,“ souhlasil Leo suše.

Banton si uvědomil, že nadšení není zrovna namístě, a pokračoval věcným tónem: „Jde o kombinaci optického klamu a v podstatě jednoduchého technického zařízení…“ Provedl je kolem rakve. „Bedna je hlubší, než by se zdálo. Horní polovina je natřená hnědou barvou a spodní černou, takže v přítmí není vidět. A stejně neviditelná je tenká černá šňůra, kterou k sobě přitahuju zdánlivě levitující rakev. A teď se podívejte dovnitř,“ vyzval je.

Leo nahlédl do zakrvácené rakve. Nasládle kovový zápach znal už z mnoha míst činu, ale stejně se mu i tentokrát zvedl žaludek.

„Na spodním konci se nachází klapka,“ pokračoval Banton ve vysvětlování. „Pokud na ni zatlačíte nohama, stanou se dvě věci: Z rakve vyjedou umělé nohy s dámskými botami a současně se uvolní dno, osoba v rakvi sklouzne dolů a…“

„A zmizí z dosahu pily,“ dopověděl Leo uznale. „Opravdu důmyslné. Ale proč…?“

„Proč přesto došlo k tak krvavé události? Inu, protože…“ Otřesený Banton ztěžka hledal slova. „Protože někdo zablokoval mechanismus! Chápete? Tady!“ Ukázal na malý šroub umístěný zvenku na rakvi. Zřejmě tam neměl co dělat. „Když Beatrice zatlačila na klapku, tak sice vyjely ven umělé nohy, ale dno se nepropadlo!“

„Ale toho si slečna přece musela všimnout!“ uvažoval nahlas Loibl, sundal si buřinku a poškrábal se na hlavě. „Proč nevolala o pomoc?“

„Volala! Jenže bohužel jsme měli číslo přesně takhle nazkoušené. Beatrice… měla předstírat smrtelnou hrůzu a nahlas ječet! Když jsem si všiml, že děs je pravý… bylo už pozdě.“

Banton klesl zpátky na židli. Zbledl ještě víc a krve by se v něm nedořezal. „Tohle je konec mé kariéry,“ hlesl. „Už nikdy nevyjdu na jeviště.“

„No… snad nebude tak zle,“ namítl ředitel Waldmann nervózně. „Vždyť to nebyla vaše vina, mister Banton! Policie pachatele dopadne, že…?“ Významně se podíval na Lea. „A pak můžeme pokračovat v představeních. Samozřejmě po krátké smuteční pauze a až se plně zotavíte.“ Odkašlal si. „Jak se to tak hezky říká v Americe? The Show must go on!“

„Netušíte, kdo by tak mohl usilovat vaší asistentce o život?“ zeptal se Leo, aniž by si všímal Waldmannových řečí. „Komu miss Charringhamová vadila? A proč by ji vraždil zrovna takhle neobvyklým způsobem? Pachatel by si na ni mohl někde jednoduše počkat a…“

„Jenže vrah nešel po Beatrici, ale po mně!“ vykřikl Banton rozrušeně.

„Tak moment,“ zamračil se Loibl. „Jak to myslíte? V rakvi přece ležela Beatrice Charring… a tak dále, zatímco vy jste držel pilu…“

„Původně jsem měl být v rakvi já! Na změně jsme se dohodli až dneska dopoledne,“ zasténal Banton. „Bednu by řezal můj osobní asistent Pascal. Ale nebylo mu dobře, nehledě na to, že mně je rakev dost těsná. No a tak jsme rychle opatřili dámské boty a přemluvili Beatrici, aby zahrála oběť. Vlastně to byl geniální nápad. Číslo se původně nazývalo ‚rozřezaný kouzelník‘, ale s mladou dívkou by působilo daleko lépe. Nevinná panna mu dodávala thrill, erotické jiskření, rozumíte?“ Banton se zarazil. „Promiňte, zase jsem se nechal unést. Jsem prostě… jak to říct… confused.“

„Zmínil jste se o osobním asistentu Pascalovi,“ podotkl Leo, „máte ještě další zaměstnance?“

Banton zavrtěl hlavou. „Jen Pascala a Beatrici. Jsme malý tým. Je to lepší kvůli utajení. Kouzelník nemá cennější majetek než svá čísla. Neustále vymýšlím nová. Chystám se vyzkoušet například oživlé fotografie! Moje současná show je ohňostroj dokonale promyšlených triků. Těch nejlepších a nejmodernějších!“ Banton znovu propadal nadšení. „Pascal se většinou stará o zázemí a za kulisami dohlíží, aby všechno fungovalo. Ale vystupuje i jako černý mnich nebo občas jako můj dvojník, když mizím z jeviště a objevuju se na jiném místě. Dokonce skřehotá místo krkavců a…“

„Kde je Pascal teď?“ přerušil ho Leo. „Neměl by být s vámi?“

„Mladý pán tady byl,“ ozval se Laurenz Waldmann. „Ale opravdu mu nebylo dobře. A když viděl tu spoustu krve… Myslím, že ho najdete v šatně pana Bantona. Do hotelu odejít nesměl. Nikdo z nás nesmí pryč,“ vysvětloval a vrhl na Loibla nevraživý pohled.

„Nařídil jsem telefonicky strážníkům, ať nikoho z personálu nepouštějí z divadla,“ prohlásil Loibl důležitě. „Snažil jsem se zabránit případnému útěku!“

„Půjdu si s nemocným Pascalem promluvit,“ prohlásil Leo a obrátil se k Loiblovi. „Zajeďte do kanceláře a zapište výpověď pana Bantona. Nejlépe hned na psacím stroji. Uvidíme se zítra na ředitelství,“ dodal a ukázal na rakev. „Tenhle vražedný stroj zabavujeme a necháme ho důkladně prozkoumat. A mister Banton,“ oslovil kouzelníka, „zůstaňte ve Vídni, dokud případ nevyřešíme. Kolega vám odebere pas. Je to předpis, jak jistě chápete.“

„Věřte mi, že sám mám největší zájem, aby byla vražda objasněna,“ prohlásil Charles Banton. „Už proto, že obětí jsem měl být já sám.“

Podle Loiblova zasmušilého výrazu se dalo poznat, že sepisování protokolu na psacím stroji nepatří k jeho nejoblíbenějším činnostem. Ale Leo nechtěl, aby mu překážel u Pascalova výslechu. Kolegovy hloupé dotazy mu už šly na nervy.

Nechal si od Waldmanna ukázat cestu k šatnám a zamířil po schodech do suterénu osvětleného elektrickými lampami. Prostor byl nečekaně velký. V podstatě to byl podzemní sál přecpaný bednami, truhlami a různými aparáty. Leo si všiml černé bedýnky s objektivem. Připomínala obrovský fotoaparát. Udiveně se zastavil.

„Proboha, kde jsme se to ocitli?“

„Tohle je takzvaná podscéna,“ vysvětloval Waldmann. „Tedy prostor přímo pod jevištěm. Takhle velký má jen Ronacherovo divadlo.“ Hrdě ukázal na několik propadel ve stropě. Pod jedním bylo navrstveno pár matrací. „Kouzelníci rádi předvádějí mizení osob. Takže proletí otvorem v podlaze jeviště a bezpečně dopadnou na slamníky. Většina těch ostatních krámů patří Bantonovi. Ale neptejte se mě, co všechno v těch bednách je. Mister Banton používá nejrůznější rekvizity a technické novinky. Vidíte tamhle- tu skleněnou skříň?“ Šli dál kolem kufrů a dřevěných beden vystlaných dřevitou vlnou. Waldmann ukázal na velké akvárium.

„Banton nacvičuje číslo, během nějž se nechá svázat a potopit do vodní nádrže. Bude mít i závaží na nohou. Ještě ovšem není úplně připravený. No a do tohohle…,“ ukázal na železný, velmi masivně vyhlížející kanon, „se vejde člověk. Banton ho s hlasitým třeskem vystřelí a nezraněný člověk se objeví uprostřed publika. Neptejte se mě, jak trik přesně funguje! Pod jevištěm je sklad rekvizit a zkušebna zároveň. Mister Banton hodlá ve Vídni zůstat delší dobu.“

Waldmann mávl rukou. „Odsud už trefíte sám.“

Od konce podzemního sálu pokračovala dlouhá, spoře osvětlená chodba. Vpravo a vlevo se nacházely dveře se štítky. Na jednom bylo uvedeno jméno Charlese Bantona. Leo formálně zaklepal, otevřel dveře…

A strnul.

Před toaletním stolkem seděl mladý, nemocně vyhlížející muž. Vedle něj stála přitažlivá mladá žena a cosi zapisovala do notesu.

Byla to Julia.

Leo stál nerozhodně na prahu. Juliu neviděl už několik týdnů. Hned si všiml, jak moc jí to sluší. Přiléhavé zelené šaty nosila už dřív, když si spolu někam vyšli. Vzpomínky ho bodly do srdce jako ostrá dýka. Chvíli trvalo, než se vzpamatoval a dal si dvě a dvě dohromady: Julia stojící v šatně s notesem v ruce. Mluvila s Pascalem a zřejmě jí nešlo o bezvýznamné divadelní drby.

„Julio! Co tady sakra děláš?“

I Julia se zatvářila překvapeně, ale vzápětí se vzpamatovala: „Zřejmě to samé co ty,“ odpověděla chladně. „Svou práci. Žurnál mě poslal na Bantonovu premiéru, takže sháním informace…“

„Zatraceně, tady nemáš co dělat! Nepleť se policii do práce! Mohl bych tě…“

„Zavřít?“ přerušila ho posměšně a natáhla ruce s notesem a tužkou. „Chceš mi nasadit želízka? Kolegové z redakce by určitě napsali článek o policejní zvůli!“

„Hergot, Julio, nebuď jak malá! Přece dobře víš, co se smí a co ne.“

„No dobře, tak si promluvím s tebou. Zřejmě vedeš vyšetřování.“ Otevřela notes a vyzývavě se na něj podívala. „Co nám může policie sdělit k současnému stavu pátrání? Byla to nehoda, nebo vražda? Asistent Charlese Bantona tvrdí, že s rakví někdo manipuloval…“

Leo zasténal. Takhle si výslech nepředstavoval.

Mladý muž sedící v rohu před toaletkou si odkašlal a jazykem přejel promodralé rty.

„Hm, nechápu…“ Obrátil se k Leovi. „Excusez moi, vy… vy jste od policie?“ Mluvil s francouzským přízvukem.

„Samozřejmě. Jsem Leopold von Herzfeldt, vrchní inspektor vyšetřovací sekce policejního ředitelství.“ Vytáhl odznak v podobě šedočerné kokardy s vyšitým habsburským dvouhlavým orlem a pak ukázal na Juliu, která si už zase cosi horlivě zapisovala. „Tato dáma je reportérka a vnikla sem bez povolení! A teď mi prosím řekněte všechno od začátku…“

„Ale vždyť jsem vše už vylíčil slečně,“ namítl asistent mdle. Skutečně nevypadal dobře, v obličeji byl celý zelený a oči měl vypoulené. „Byl bych vám opravdu vděčný, kdybyste mě nechal odejít. Vždyť se můžete zeptat slečny reportérky. Všechno si pečlivě zapsala.“

„O tom nepochybuju.“ Leo se zamyslel a pak netrpělivě mávl rukou. „No tak jděte. Vykurýrujte si zkažený žaludek, nebo co vás vlastně trápí. Zítra v devět přijdete do mé kanceláře na policejním ředitelství. Je to na Ringu naproti burze,“ pronesl a natáhl ruku. „Pas mi odevzdáte.“

Asistent odevzdaně přikývl. Třesoucí se rukou sáhl do kapsy pro pas a podal ho Leovi. Pak si vzal plášť a klopýtal ke dveřím. Na prahu se otočil a znovu si olízl rty. Silně se potil.

„Děkuju za pochopení, opravdu se necítím dobře. Jsem vyčerpaný a strašně unavený. Musím se pořádně vyspat. Tohle všechno…“

„No dobře,“ zavrčel Leo. „Jak jsem řekl, zítra v devět u mě v kanceláři. Nařiďte si budík. V žádném případě nesmíte odjet z města!“

Za Pascalem zapadly dveře a v šatně se rozhostilo ticho. Julia i Leo rozpačitě zírali do země. Nakonec prolomila mlčení Julia.

„Nevybrali jsme si zrovna vhodný okamžik k setkání,“ usmála se. „Ale nemohla jsem tušit…“

„Sakra, Julio!“ vzdychl Leo. Vztek ho přešel a cítil se mizerně. Chtěl by jí toho tolik říct, ale nevěděl, jak na to. V šatně páchly zvratky a uprostřed vyšetřování vraždy nebyla na rozhovor vhodná chvíle. Něco ho však napadlo.

„Měl bych návrh.“

„Jaký?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Zapomeneme na to, co se tady stalo. Já nepřistihl reportérku v šatně svědka a možného podezřelého a ty nenapíšeš…“

„To ti nemůžu slíbit!“

„Nech mě domluvit! O psaní se tedy pobavíme později. Pojď se mnou na večeři. Hned teď! Zajdeme si do Melkerova sklípku jako dřív. Povíš mi všechno, co jsi stačila zjistit. A…,“ zaváhal. „No, možná bychom si mohli promluvit i o nás.“ Polkl a prosebně se na Juliu podíval. „Co ty na to?“

Usmála se svým typickým rozpustilým způsobem, který se mu tak líbil. „Jestli mě zveš, tak půjdu ráda. Docela bych si dala koleno se zelím,“ prohlásila, přistoupila ke stolu a vzala otevřenou láhev vína.

„Chceš si připít na staré časy?“

„To bych ti neradila,“ namítla a pečlivě láhev zazátkovala. „Myslím, že tímhle vínem se někdo pokusil otrávit Charlese Bantona. Podrobnosti ti sdělím v klidu ve sklípku.“ Podala mu ruku. „Tak pojď už. Mám z těch nervů hlad jako vlk.“

O půl hodiny později seděli Leo a Julia u stejného stolu, u kterého před pár hodinami četl noviny. Měl trochu hlad. Objednali si dvě kolena a Julia svou porci už téměř celou spořádala. Leo ji vždy při jídle rád pozoroval. Když se pustila do šťavnatého masa a požitkářsky si občas olízla rty, vypadala jako mladá hladová vlčice.

Julia Wolfová, pomyslel si teskně. To jméno k ní pasuje. Nemůžu na ni zapomenout…

Poprvé se s ní viděl skoro před třemi lety. Pracovala tehdy v telefonní ústředně policejního ředitelství. Později jí pomohl k místu policejní fotografky.

Julia se skvěle osvědčila. V technických záležitostech se vyznala skoro lépe než on sám. Ale pořizování snímků znetvořených obětí vražd a různých nehod ji psychicky vyčerpávalo. Leo se ani moc nedivil, když po určité době ráda přijala nabídku Harryho Sommera a přešla do novinářské branže. To ovšem nic neměnilo na tom, že Juliina reportérského kamaráda nesnášel stejně jako dřív.

Nikdy ale nepochopil, proč se s ním rozešla. Vždyť se nepohádali. Naopak, dokonce ji požádal o ruku. Odmítla ho, což Lea naprosto zaskočilo.

Musíme si vyjasnit pár věcí, prohlásila tehdy.

Leo se v Julii nevyznal, ale s naprostou jistotou věděl, že ji stále miluje. Vlastně víc než kdy dřív. A současně v něm hlodala žárlivost. Odsunul nedojedené koleno stranou.

„Takže tě na Bantonovu show poslala redakce,“ začal. „Nech mě hádat, doprovázel tě ten… ten muzikant. Vyprávěla mi o něm tvá kamarádka Margareta.“

„Margareta je stará drbna,“ odsekla Julia a protočila oči ke stropu. Otřela si ústa ubrouskem a pohodlně se opřela. „Ano, byla jsem tam s Fritzem. Zřejmě si teď o mě dělá obrovské starosti… nebo mě posílá k čertu. Nechala jsem ho tam totiž stát jako tvrdé y. Hned po té strašné události jsem mu řekla, že musím získat informace pro svůj článek, a vypařila se z hlediště.“

„Takže se jmenuje Fritz…“

„Ano, Fritz Hartkämper, pianista z Kaverny. Už jsi ho tam párkrát viděl. Ale koneckonců vůbec nezáleží na tom, s kým jsem na představení byla!“

„Záleží, a jak! Mluvila jsi o tom, že si máme dát pauzu, Julio. Ale rozhodně ses nezmínila, že se rozejdeme a že… s někým jiným…“ Na chvíli se odmlčel. „Psal jsem ti dopisy!“

„Jistěže psal, ale šlo v nich hlavně o Leopolda von Herzfeldta a jeho city.“

„Taky jsi mi mohla napsat o svých pocitech!“

Julia zavrtěla hlavou. „Leo, teď není vhodná chvíle na to, abychom diskutovali o nás dvou. Radši ti řeknu, co jsem se dozvěděla od Bantonova asistenta Pascala.“

Teprve nyní si Leo uvědomil, že v šatně nepadlo ani slovo o podezření na otravu. Žárlivost mu zatemňovala mozek! Zapálil si cigaretu, vyfoukl modrý dým a podíval se na ni.

„No tak povídej.“

Bez požádání si posloužila cigaretou z jeho tabatěrky. „Jmenuje se Pascal Chabrice,“ začala a nechala si připálit. „U Bantona pracuje relativně krátce. Předtím byl u jeho konkurenta, velkého Belliniho.“

„Toho Belliniho, který taky vystupuje ve Vídni?“ divil se Leo.

„Právě toho. Zajímavá náhoda, že?“ Julia požitkářsky potáhla z cigarety a nahlédla do svých poznámek. „Takže, Charles Banton nabídl před pár týdny Pascalovi skoro dvojnásobnou mzdu, než měl u Belliniho. Pascal podle svých slov vycítil šanci. U Američana má prý lepší budoucnost. Bellini je podle něj umělec ze staré školy, hodí se spíš do varieté, nedokáže se odpoutat od starých zvyklostí a v technických finesách se moc nevyzná. V Evropě býval velkou hvězdou, ale to už je dost dávno. Podle Pascala je vídeňská štace Belliniho poslední šancí.“

„Souboj kouzelníků,“ hvízdl mezi zuby Leo. „Tomu říkám motiv. Zvláštní, že se o tom Banton nezmínil. Takže Bellini mohl poškodit mechanismus rakve, aby zlikvidoval svého konkurenta. Možná i z pomsty za to, že mu přetáhl asistenta…,“ uvažoval a svraštil čelo. „Jenže by to mohlo být i jinak. Což když Bellini poslal svého asistenta k Bantonovi na výzvědy? Pascal měl odhalit tajemství triků, škodit mu nebo ho dokonce zabít. K rakvi se mohl dostat prakticky kdykoli a v technických záležitostech se očividně dobře vyznal…“

„Jenže Pascal přece věděl, že v rakvi nebude ležet Banton, ale Beatrice,“ přerušila ho Julia. „Proč by poškodil rakev? Nehledě na to, že by to podle Pascala zvládl kdokoli. Není na tom nic těžkého. V divadle pracuje několik jevištních techniků, rakev mohl porouchat kdokoli z nich. K manipulaci s ní však muselo dojít až krátce před představením. Pascal prý rakev kontroloval kolem páté. Údajně byla v pořádku.“

„Ledaže by lhal a pachatelem byl on sám,“ namítl Leo.

„Možná, ale v jeho prospěch hovoří ještě něco…“

Julia sáhla pro kabelku, z níž vykukovala láhev vína se zažloutlou etiketou. Byla ušpiněná od pudru, pravděpodobně pocházejícího z Bantonovy šatny.

„Tuhle láhev dostal Charles Banton od anonymního dárce,“ vysvětlovala. „Přinesl ji včera poslíček. Byla u ní kartička s pozdravem, ale bohužel ji někdo už vyhodil. Není to jen tak ledajaké víno, ale Château Lafite Rothschild ročník 1867, velká vzácnost. Pascal je Francouz a takové raritě nemohl odolat. Láhev si nechal a dneska v poledne si tajně dopřál skleničku. Víno však chutnalo nějak divně, bylo trochu nahořklé. Po dvou doušcích tedy skleničku vylil.“

„Proto se mu udělalo špatně,“ zamumlal Leo zamyšleně. „Nebyl to jen tak obyčejný zkažený žaludek…“

„To asi ne.“ Julia k Leovi přistrčila láhev. Byla ještě ze tří čtvrtin plná. „Podle mě bys měl obsah nechat analyzovat, pane vrchní inspektore. Jestli je víno opravdu otrávené, tak nechápu, proč by Pascal dobrovolně vypil jed. Měli bychom najít toho, kdo do divadla láhev poslal.“

„My?“ divil se Leo.

Zmlkla a usmála se na něj.

„Dobře, vyhrála jsi,“ vzdychl Leo a udusil cigaretu v talíři s nedojedeným kolenem. „Ale teď už se nebudeme bavit o práci. Dal bych si něco sladkého. Co kdybychom si objednali císařský trhanec?“

Poprvé po dlouhé době se mu vrátila opravdová chuť k jídlu.

Když Julia o dvě hodiny později odcházela z lokálu, třeštila jí hlava. A nebylo to jen dvěma čtvrtkami vína. Po nich by byla spíš ospalá, ale to nebyla. Rozrušila ji tragédie v Ronacherově divadle a také rozhovor s Leem. Zůstali ve sklípku až do zavírací hodiny. Kromě nich už v restauraci nikdo nebyl. Samozřejmě až na číšníka, který je musel skoro doslova vyhodit. Leo jí nabídl doprovod domů, ale Julia odmítla. Chtěla být sama se svými myšlenkami.

Ihned po strašlivé události lidé v panice prchali ze sálu. Julia však pospíchala za kulisy. Ano, stala se tragédie, ale smrt mladé ženy byla současně Juliinou šancí! Pokud si všimla, tak na Bantonově show nebyl žádný jiný novinář. A zcela jistě se nikdo jiný neodvážil do zákulisí. S Bantonem a jeho asistentem mluvila jen ona. Získané informace by mohly stačit na pořádný článek. Jen doufala, že se na ni dobrák Fritz nezlobí.

Ve fiakru si ještě jednou pročetla své poznámky. Mluvila nejen s Pascalem, ale i s jevištními techniky a rozrušenou garderobiérkou. Kromě toho se v zákulisí důkladně porozhlédla. Nejdůležitější indicií se jí zdála být láhev s otráveným vínem… Mohla by nakladateli vnutit článek na celou stranu, možná dokonce titulní. Však těm páprdům z Vídeňského žurnálu ještě ukáže, co dovede žena! Julia cítila, že má na dosah průlom ve své kariéře. Jednou snad konečně bude moci psát reportáže, na kterých jí skutečně záleží. Ale nejdřív musí napsat svůj první velký článek. Sice Leovi slíbila, že pár detailů vynechá, ale i tak to bude stačit na pořádný trhák.

Leo…

Úvahy o článku zmizely, teď myslela jen na něj.

Skoro zapomněla, jak skvěle vypadá ve svém dvouřadém obleku a homburgu, který si při odchodu z restaurace nasadil na hlavu poněkud zešikma. Choval se jako gentleman a uličník současně, a právě tím byl neodolatelný. A kromě toho i šarmantní, vtipný a bystrý…

Ovšem i sobecký a arogantní.

Vzdychla a dívala se z okénka do noci. Fiakr projížděl kolem zchátralých činžáků 7. okresu. Tvářila se chladněji a odměřeněji, než se cítila. Před pár měsíci Leovi řekla, že by si měli pár věcí vyjasnit. Měla na mysli především sebe. Co vlastně chtěla? Život s Leem byl vzrušující jako jízda na horské dráze, ale Julia musela myslet i na budoucnost – na zajištěnou budoucnost. A tu jí Leo nenabízel.

Jistě, požádal ji o ruku, ale ve skutečnosti to nebyl vážně míněný návrh, spíš něco jako momentální nápad, kterým hodlal především rozzlobit otce. Leova rodina by nikdy tak nerovný sňatek nepřipustila! Julia měla téměř pětiletou nemanželskou dceru a sama pocházela z prostých poměrů. Kromě svého povolání si přivydělávala jako tanečnice, což bylo v očích zámožných Herzfeldtů pravděpodobně to samé jako prostitutka. Leo jí nikdy nedal najevo, že by za ní stoprocentně stál za všech okolností. Ani v dopisech po rozchodu ji nepřesvědčil, že to s ní myslí vážně. Naopak Fritz byl synonymem jistoty. Opatřil jí nové bydlení, což mu nikdy nezapomene. I když si zřejmě sliboval, že se mu odvděčí něčím víc než jen občasnými návštěvami divadel. Jistě, došlo i na jiné věci, ale to nestálo skoro za řeč.

Fiakr zastavil poblíž činžáku nedaleko Západního nádraží. 15. okres nebyl zrovna luxusní čtvrť, ale neměl zdaleka tak hroznou pověst jako 16. okres, kde Julia bydlela ještě před několika týdny. U vchodů se nepovalovaly odpadky, některé fasády se dočkaly čerstvého nátěru, a hlavně se po ulicích nepotáceli opilci a zákazníci nevěstinců, na něž byla zvyklá z neulerchenfeldské Hlavní ulice. Zaplatila drožkáři, vystoupila a zazvonila. Po chvíli uslyšela šouravé kroky, vrata se otevřela a ven vykoukl vrásčitý obličej. Patřil přibližně šedesátiletému muži v županu a s noční čepičkou na hlavě. V ruce držel slabě plápolající svíčku.

„Aha, slečna Wolfová,“ zívl muž. „Už zase jsme se zdrželi, co?“

„Byla jsem v divadle na premiéře, pane Novotny. Vždyť víte, že pracuju pro Žurnál.“

„Jistě, jistě, pro Žurnál. Ale to se premiéry teď konají až do…,“ pan Novotny odklopil víčko kapesních hodinek, „… půl jedné?“

„Článek se nenapíše sám od sebe,“ tvrdila Julia. „Musíte posedět s herci a vyzpovídat je.“

„Jistě, jistě, s herci… No, taky bych si chtěl jednou žít jako novinář!“ ušklíbl se Novotny a nastavil dlaň. „Ale co, mně může být fuk, kdy chodíte domů.“

Julia dala domovníkovi šesták za otevření, což byl obnos, který nájemníci museli platit, pokud se chtěli dostat do domu po zavírací hodině. Pro vídeňské domovníky to byl vítaný přivýdělek, pro nájemníky otravná povinnost. Pan Novotny aspoň Julii nedělal nemravné návrhy a nesápal se na ni, jak se celkem běžně stávalo v jiných domech.

„Tak se hezky vyspěte, slečno novinářko!“ křikl za ní, když už byla na schodech. Zřejmě mu bylo jedno, jestli někoho vzbudí. V činžácích často nebýval klid ani v noci. Z jednotlivých bytů se ozýval dětský pláč, manželé se hádali, v pět ráno začínali pracovat první řemeslníci – v přízemí mívali dílny krejčí, uzenáři a kováři, takže se domy rozléhalo bušení, klepání a další rachot.

Kdepak valčík, pomyslela si Julia nejednou, tohle je pravá vídeňská muzika.

Ve čtvrtém patře odemkla dveře bytu na pravé straně. Rychle si zula boty a kradla se tiše chodbou, když se náhle objevilo světlo. Na konci chodby stála s petrolejkou v ruce bytná Cecilie Vondraczeková, statná třicátnice. I přes pozdní hodinu se usmívala.

„Sisi se před chvílí probudila,“ šeptala. „Ale nebojte, dala jsem jí lžičku medu a zase usnula.“

Julia úlevou vzdychla. „Cecilie, jste anděl!“

Bytná jen mávla rukou. Svým dobráckým obličejem s červenými tvářemi připomínala Julii paní Zimu z pohádek. „Stejně jsem nemohla spát. Petra bolí břicho, takže pořád kňourá. Zrovna jsem nalila teplou vodu do termoforu. A starý Mayrhofer už zase kašle a chrčí to v něm jako v rezavých pendlovkách. Myslím, že to bude něco vážného. Jenže doktora si nemůže dovolit. A kdo taky jo!“

Cecilie Vondraczeková byla ovdovělá švadlena a měla tři děti. Po svém zesnulém manželovi, železničním průvodčím pod penzí, zdědila byt, v němž pronajímala pokoje. Fritz bydlel vpravo a Julii dohodil levý pokoj. Na konci chodby bydlel starý vojenský vysloužilec Wilhelm Mayrhofer. Před Juliou měl pokoj pronajatý dělník, který svou postel přes den přenechával dalším nocležníkům, a to se Cecilii jednoho dne přestalo líbit. Kromě toho ten chlap nehorázně chlastal, dělal kravál a rozbíjel nábytek.

Když Fritz před pár týdny Julii řekl o volném pokoji, dlouho se nerozmýšlela. Do té doby bydlela v nevěstinci v Neulerchenfeldu. Tlustá Elli, bordelmamá od Modrého dragouna, ji kdysi ze soucitu vzala pod svá ochranná křídla. O dceru se přes den staraly prostitutky, které Sisi pokládala za něco jako tety. Julii sice tlustá Elli, vyhazovač Bruno i holky přirostli k srdci, ale bylo jí jasné, že nemůže v nevěstinci zůstat navěky. Ale i když se odstěhovala, chodila občas za Brunem a Elli na návštěvu.

Nejlepší na novém bydlení bylo, že zde Sisi měla kamarády. Přes den si hrála s Ceciliinými dětmi, které byly přibližně stejně staré. Sisi byla od narození hluchoněmá, ale kupodivu se s novými kamarády rychle sblížila. Při hrách na babu, na schovávanou nebo na loupežníky na řeči moc nezáleží, děti si vystačí s posunky. Byt a dvorek činžáku byly pro holčičku ráj a Julia byla nesmírně šťastná.

„Dlužím vám nájem za poslední měsíc,“ řekla a sáhla do kabelky pro pár bankovek.

„Vyřídíme to v klidu ráno,“ namítla bytná. „Teď si radši půjdeme obě lehnout.“

„Dobře, děkuju.“ Julia bankovky zase schovala. „Jen se bojím, že se do postele jen tak nedostanu. Musím ještě napsat článek, abych ho mohla brzy ráno odevzdat.“

„Už ráno?“ zamračila se Cecilie. „Ale…“

„Jedině tak stihnu polední mimořádné vydání,“ usmála se Julia. „Nechte se překvapit! Zítra si kupte Nový vídeňský žurnál. Uvidíte, že se to vyplatí. Dobrou noc!“

Julia se rozloučila a tiše zašla do svého pokoje. Sisi spala v malé posteli, která musela stačit jim oběma. Tiše pochrupovala, asi si při dovádění v loužích uhnala rýmu. Julia ji starostlivě přikryla.

Děti jsou nemocné skoro pořád, pomyslela si. A taky je musíme pořád chránit.

Neustále ji trápily výčitky svědomí, že se o dceru nemůže starat tak, jak by chtěla. Sisi se narodila jako výsledek znásilnění, ale přesto Julia ani na okamžik neuvažovala, že by zašla za andělíčkářkou a podstoupila potrat. Milovala svou holčičku nadevše. Naučila sebe i dceru znakovou řeč, aby se mohly spolu dorozumět. Sisi se často ptala na Lea. Sice nebyl příliš zodpovědný, ale s dětmi to uměl. Malé ledacos dovolil a rád si s ní hrál. Fritz byl přísnější, ale taky rozumnější. O obě se staral tak, že to Julii bylo někdy až nepříjemné. Občas svou péči přeháněl, skoro jako by byli manželé. Ale na to Julia zatím nemyslela. Vztah s Fritzem pro ni byl jen příjemným románkem.

Určitě si o ni dělal starosti, když zmizela v divadelním zákulisí. Možná by se za ním měla podívat a omluvit se. Ale radši ne…

Bytná určitě něco tušila. Sice přivírala obě oči, ale nemohli to přehánět. Kdyby se domovník Novotny dozvěděl, že v bytě trpí vztah mezi nesezdanými nájemníky, dostala by se Cecilie do velkých nepříjemností. A Julia s Fritzem by skončili na ulici.

Ale to nebyl hlavní důvod. Julii se za Fritzem nechtělo. Klíčilo v ní podezření, že za tou nechutí je Leo.

Zívla, protáhla se a sedla si k rozviklanému stolu. Zapálila svíčku a už poněkolikáté si přečetla své poznámky. Ořezala tužku a pustila se do psaní.

Nestačí, když článek bude dobrý. Musí být vynikající, senzační.

Začínala tušit, že příspěvků o rozřezané dívce napíše víc.

Kapitola 3

Druhý den dopoledne na vídeňském policejním ředitelství

„Vidím, že se vám daří lépe. To je potěšitelné.“

Leo odsunul stranou podklady a zadíval se na Pascala Chabrice sedícího proti němu. Kancelář se nacházela v druhém patře policejního ředitelství na ulici Schottenring. Stavba se podobala nepřehlednému labyrintu, v době světové výstavy sloužila jako hotel a rekonstrukci by už potřebovala jako sůl. Tenkými stěnami byl slyšet hovor ze sousedních místností. O rytmickém klapotu psacích strojů ani nemluvě. Tyto moderní americké aparáty firmy Remington zahájily vítězné tažení i v Evropě. Písárny, redakce novin a úřady si bez nich už nešlo představit. Pronikly i na policejní ředitelství – k velké nelibosti Ericha Loibla a některých starších kolegů, kteří rachotící mašinky z duše nenáviděli.

Ráno bylo chladné, ale Leo přesto otevřel okno, aby vyvětral a pustil dovnitř čerstvý vzduch. Bantonův osobní asistent byl totiž stále ještě dost bledý. Většina kanceláří byla tak plná kouře z cigaret a doutníků, že by to porazilo i zdravého člověka. Leův přímý nadřízený, vrchní inspektor Paul Leinkirchner, kouřil mimořádně výraznou bosenskou sortu. Podle pachu se dalo usuzovat, že jeho doutníky obsahují především tér a usušené bahno z ulic. Leinkirchnerova kancelář sousedila s Leovou a odér zřejmě pronikal nejen spojovacími dveřmi, ale i zdmi a zamořoval celé patro.

Kolega Erich Loibl ještě nedorazil, takže Leo měl dnes v sobotu dopoledne kancelář sám pro sebe, což mu vyhovovalo. Hlava mu po včerejším večeru v Melkerově sklípku ještě trochu třeštila, ale to vůbec nevadilo. Hlavně že po dlouhé době zase mluvil s Juliou. Sice za poněkud… neobvyklých okolností, ale každý začátek je dobrý. Julia se nechovala zdaleka tak odmítavě, jak se zprvu obával. Dokonce souhlasila, že by se mohli občas setkat a třeba zajít na moka do kavárny ke Slukovi u radnice. Jako dřív, bez vražd, krve a pily…

„Ach, merci,“ řekl Pascal a zhluboka se nadechl. Vypadal opravdu líp, i když poněkud vystrašeně. „Myslím, že nejhorší mám za sebou.“

Většinu podrobností o včerejším představení se Leo dozvěděl od Julie. Chtěl však zjistit víc.

„Monsieur Chabrice, prý se domníváte, že jste byl otráven?“

„Ah non!“ Pascal zvedl ruce na znamení nesouhlasu a ve tváři se mu zračilo zděšení. Měl knírek tenký jako tužka a hezký, chlapecký obličej. Oblek mu byl trochu velký. Vypadal v něm, jako by šel na biřmování, i když mu už jistě bylo kolem pětadvaceti. „To je pouze domněnka té reportérky. Jenom jsem jí řekl, že víno mělo zvláštně hořkou chuť.“

„Původně bylo určeno panu Bantonovi,“ doplnil Leo.

Pascal zahanbeně přikývl. „Nedokázal jsem odolat. Jen si to představte, Lafite Rothschild! Ale na tom stejně už nezáleží…“

„Nevíte, kdo tu láhev vašemu šéfovi poslal?“

Ráno nechal Leo víno odnést do Ústavu soudního lékařství a doufal, že se co nejdříve dozví, jestli bylo opravdu otrávené.

„Na lístku nebyl uvedený odesílatel,“ pokrčil rameny Pascal. „Je suis desolé,“ hlesl a bojoval se slzami. „Vlastně jsem doufal, že… že si vínem po premiéře připiju s Beatricí… Ma belle Beatrice.“

Leo zaváhal a po chvilce se zeptal: „Vy a Beatrice, měli jste spolu poměr?“

Pascal se přestal ovládat a hořce se rozplakal.

„Byl… byl jsem do ní šíleně zamilovaný! Mon Dieu, je to strašné. Vůbec nevím, co bych měl říct…“ Vzlykal a Leo mu rozpačitě podal kapesník.

„Monsieur Chabrice, je mi to nesmírně líto, ale…“

„Sobers? A to je zase kdo?“

„Máte na mysli pravděpodobný vražedný nástroj?“