Přeložil Martin Urban

ALL EYES ON HIM

Copyright © 2025, 2026 by Iliana Xander

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2026

ISBN 978-80-284-1158-9

Prolog

PŘED SEDMI LETY

Milovala jsem tě. Do chvíle, než ses rozhodl zabít naše dítě.

Sice ještě nenarozené, ale i tak.

Třesou se mi ruce a bráním se slzám, zatímco sedím na posteli a házím pár svršků do plátěné tašky.

Musím odsud vypadnout, a rychle.

„Vezmi si mercedes,“ řekl jsi mi předtím po mobilu, když jsem vycházela z kliniky. „Jezdí fantasticky. Během chvilky budeš u rodičů.“

U rodičů, jasně. Když teď víš, že jsem šla na potrat, je ti jedno, co budu dělat nebo kam se vydám.

Poté co jsem ti před týdnem oznámila, že jsem těhotná, neřekl jsi nic jiného než: „Nemůžeme mít dítě. Nejsme na to připravení. Veškerý čas mi zabere podnikání. Nesmím se nechat rozptylovat.“

Ale já můžu. Já jsem připravená. A už je pozdě na nápravu toho, cos těmi slovy mezi námi rozbil, toho, jak jsi mi minulý týden ublížil.

Jsi geniální člověk. Dotáhneš to daleko. Vždycky dosáhneš svého za jakoukoli cenu, ale pár věcí, které jsem se o tvém podnikání dozvěděla, mě znepokojuje. Vždycky jsem tušila, že máš svou temnou stránku. Krůček po krůčku jsem ti vcházela do života, dokud jsem si neuvědomila, že nejsi ten muž, do kterého jsem se před rokem zamilovala.

A takhle jsme to dopracovali…

Byl jsi to ty, kdo zamluvil termín na soukromé klinice. Zákrok jsi zaplatil. Ráno jsi mě tam odvezl a čekal se mnou na doktora. Ani slovem ses nezmínil, že jsem ti celý týden říkala, že na potrat nechci. Že to zvládnu. A o dítě se postarám. Jen kdybys mi to dovolil.

Místo toho jsi mě u sebe týden věznil. Celé dny jsi mi dával nějaká sedativa, abych ti neodporovala.

„Je to nejlepší řešení,“ pošeptal jsi mi předtím, než si mě odvedla sestřička.

Pak jsi odjel. „Už musím. Mám schůzku. Jakmile budeš mít zákrok za sebou, vezmi si domů taxíka.“

Doufal jsi, že budu zbabělá a pořád pod vlivem sedativ, která jsi do mě cpal, ať už obsahovala cokoli. Jenže já zákrok za sebou nemám. Když si mě zdravotní sestra posadila k sobě, slzy začaly téct proudem. Řekla jsem jí, že si to nepřeju. Že to není moje volba.

Když jsem po dvou hodinách z té místnosti vyšla ven, byla jsem klidná a hrdá na to, co jsem neudělala.

Teď si jen u tebe potřebuju vyzvednout pár věcí, odjet a nikdy se s tebou nesetkat, nikdy ti neříct, že naše dítě bude vyrůstat, aniž by znalo svého otce. Sice bych neměla řídit po tom, cos mě několik dní omamoval drogami, jenže já se od tebe musím dostat pryč.

Když strkám do pouzdra svůj notebook, div že mi z třesoucích se rukou nevypadne. Pak ho i s plátěnou taškou popadnu a spěchám z tvého domu.

Začne mi zvonit mobil.

Voláš mi ty.

Stáhne se mi žaludek, jímá mě hrůza. Během jediného týdne ses z milujícího partnera změnil v kruté monstrum, a když teď přijímám hovor, srdce mi vyděšeně mlátí.

„Všechno v pořádku?“ ptáš se, v pozadí je slyšet dopravní ruch. Podnikání je pro tebe důležitější než já nebo dítě, které jsme mohli spolu mít.

„Ano. Jsem v pořádku.“

Hrudník se mi svírá tísní, pocitem, že to víš. Že něco tušíš. Ani si nevzpomínám, kdy přesně jsem se tě začala bát.

„Brzy se uvidíme,“ řekneš. „Za pár dní si tě vyzvednu u rodičů.“

Ne, nevyzvedneš. „Ano, jistě.“

Obydlí mých rodičů se nachází v severní části státu New York, je vzdálené pouhé tři hodiny jízdy od tvého domu ve Vermontu. Ten barák už v životě nechci vidět, ale teď se bojím, že od tebe nebudu dost daleko.

„Jakmile se dostaneš na dálnici, bude to pohodová jízda,“ slibuješ. „Žádná auta. Poletíš jak šíp. Miluju tě, Emily.“

Emily… Takhle mi přece neříkáš. Oslovuješ mě Em. Emily si necháváš pro chvíle, kdy jsi naštvaný nebo uzavřený do sebe.

„Taky tě miluju,“ odpovím, ale tentokrát je to lež.

Přes Adirondacké pohoří se jede snadno. Mám čas promýšlet, co budu dělat dál, jak žít. Bez tebe. Jako svobodná matka.

Jízda mě uklidňuje. Když od tebe odjíždím, cítím se volná. Po hodině cesty začnu sjíždět po horské dálnici do údolí, jenže když chci zpomalit a šlápnu na brzdu, pedál se bez většího odporu podvolí.

Sevře se mi žaludek – jedu z kopce a pokouším se udržet zrychlující auto pod kontrolou.

Na obzoru přede mnou se objeví zatáčka. A za ní sráz…

Opět sešlápnu brzdu, jenže pedál se propadne až k podlaze. Zlehka. Až příliš zlehka… S bušícím srdcem dupám vší silou na brzdy, ale už teď vím, že nefungují.

Před očima se mi mihnou slova. „Poletíš jak šíp.“

Polije mě hrůza.

Auto zrychluje, nabírá na obrátkách, řítí se k ostré zatáčce.

A pak letím jako šíp…

1

NATALIE

TEĎ

„Mozková smrt?“ šeptám a cítím, jak se omeleta, kterou jsem posnídala, dere zase ven.

Zvedá se mi žaludek, protože moje kamarádka Cara leží bez hnutí na nemocničním lůžku. Další příval bolesti vyvolá vzpomínka na Lindseyin pohřeb.

Všechny tři jsme se do New Yorku přistěhovaly před devíti lety. Holky z maloměsta. Velkolepé plány.

Jenže pak už jsme zbyly jen Cara a já.

A teď další z mých nejlepších kamarádek bojuje o život.

„Takhle jsem to neřekla, slečno Olsenová,“ vysvětluje mi běžným tónem policistka stojící těsně za mnou, jako by ta situace byla každodenní součást její práce. „Nachází se v kómatu s malou mozkovou aktivitou.“

Policistka je v podobném věku jako já. Mluví tichým drsným hlasem, jako by ji bolelo v krku, což nekoresponduje s hezkým ženským vzezřením.

„Brzy přijde doktor, aby vám vše vysvětlil,“ pokračuje. „Až se vaše kamarádka zotaví, nejspíš bude trpět určitou ztrátou paměti. Způsobila to droga, kterou jsme objevili v její krvi.“

„Jaká droga může způsobit něco takového?“ zeptám se přidušeným hlasem, když popojdu k nemocničnímu lůžku s obavou, že Cara bude na dotek studená jako mrtvola.

„Představte si drogu, kterou zločinci přimíchávají do pití obětem, jež pak chtějí znásilnit, akorát pětkrát silnější a s možným smrtícím účinkem.“

„Proč?“ zašeptám.

„K tomu, abychom zjistili proč, musíme vypátrat člověka, který jí to způsobil. Potřebujeme, abyste nám pomohla.“

„Už jsem vám to řekla. Nemám tušení, kdo ten chlap je.“

„Pokud budeme předpokládat, že je to chlap.“

„A kdo jiný by to mohl být? Jak jsem řekla, byly jsme v baru. Popíjely. A Cara se vybavovala s tím zrzounem, o kterém jsem vám vykládala. Neřekla mi, jak se ten chlap jmenuje, jen to, že jde o někoho důležitého.“

„Prohlédla jste si ho? Kdo tam s ním byl?“

„Nevím. Jen o něm řekla, že je to někdo důležitý.“

A dodala: „Je mou výhrou v loterii. Z tý zaplivaný díry v Jersey budeme brzy venku. Slibuju, kočko!“

Jenže tohle policistka vědět nemusí.

Po včerejšku mám pořád kocovinu a Cara… No, ta odešla s cizím člověkem domů a pak ji brzy ráno našli v bezvědomí na autobusové zastávce.

„Pojďme si to tedy vyjasnit,“ řekne policistka klidným hlasem. „Popíjela. S tím člověkem se právě seznámila. Nezná ho. Vy ani nevíte, jak se jmenuje. A bez váhání necháte kamarádku, aby s ním odešla domů?“

„Poslyšte…“ Zavřu oči ve snaze urovnat si myšlenky.

Jak mám vysvětlit, že si Cara užívala večírky, sex i peníze, aniž by to policistka odsoudila?

Cara prostě byla na chlapy.

Samozřejmě že to policistka nechápe. Její následující slova to potvrzují.

„Právě kvůli tomu končí mladé dámy v bezvědomí časně z rána na autobusových zastávkách. Řeknu vám, že to s ní dopadlo ještě dobře vzhledem k tomu…“

Ohlédnu se na ni přes rameno a zadívám se do lhostejných očí. „Vzhledem k čemu?“

„Vzhledem k tomu, že ji nikdo neznásilnil, aspoň podle výsledků vyšetření neproběhl žádný pohlavní styk během posledních čtyřiadvaceti hodin. Tak proč jí někdo přimíchal tak silnou drogu do pití? Mám pocit, že za tímhle příběhem se toho skrývá víc, slečno Olsenová.“

„Nemůžete zkontrolovat záběry z kamer v tom baru?“

„Žádný zločin jako takový se nestal. Na člověka z baru nepoukazuje jediný důkaz.“

„Takže to nevyšetřujete?“

„Zajímá nás jiný důvod.“

„Jaký jiný důvod tu může být?“ odseknu, přestože nemá smysl se přít. Chápu to. Žádný zločin jako takový se nestal.

„V podobném stavu leží v téhle nemocnici další mladá žena,“ řekne policistka. „A ten stav způsobila ta samá droga. Až na to, že u ní je mozková aktivita nulová.“

Udělá se mi zle. „Myslíte, že to spolu souvisí?“

„Nedávno jsme měli dva podobné případy žen otrávených stejnou drogou. Žádná stopa. Nic, co by nám řeklo, co se stalo. Ta látka, o které mluvíme, není na předpis. Ve Spojených státech je zakázaná.“

„A ty ostatní ženy nevypověděly, co se stalo?“

„Nenabyly vědomí.“

Do krku mi stoupá žluč, ale narůstající strach potlačím. Chvíli mi trvá, než jsem opět schopná slova. „Jakou prognózu má současný stav Cary?“

„Lékaři to ještě nemůžou určit. Na to uběhla moc krátká doba. Cara se musí probrat, začít mluvit a absolvovat řadu testů. Je to padesát na padesát.“

„A to znamená co?“

„Buď se probere, aniž by si jasně vybavila posledních pár dní. Anebo…“

Právě z toho anebo se mi opět zvedne žaludek.

Cara na nemocničním lůžku vypadá klidná, monitor srdečního tepu potichu pípá. Stejné to bylo před skonem Lindsey. Tohle zvrácené déjà vu mi drží emoce v kleštích.

Jenže naděje je šejdíř, který nás často nutí uvěřit, že dokážeme nad nepříznivou situací zvítězit. Cara to dokáže. Zvítězí. Ty to dáš, kočko.

„Anebo bude mít navždy poškozený mozek,“ prohodí policistka.

Kousnu se do spodního rtu, abych zadržela příval slz.

„Musíme vypátrat toho, kdo to způsobil,“ poznamenám navzdory tomu, že žádný zločin jako takový se nestal.

„Říkáte mi všechno, slečno Olsenová?“ dožaduje se informací policistka, což ve mně vyvolá pocit, jako bych tím zločincem byla já.

Čeká na odpověď, ale já už mám téhle debaty dost.

„No, promyslete si to. Když vás něco napadne, zavolejte mi.“

Ignoruju ji, pak zaskřípu zuby, když mi podá vizitku a bez rozloučení odejde.

Inspektorka Lesley Dupinová, policejní oddělení Jersey City, stojí na vizitce.

Vždyť je to fuk.

Najednou se mi těžce dýchá. Až teď si uvědomím, že moje nejlepší kamarádka už možná nenabyde vědomí. Možná už spolu nikdy neprokecáme celou noc. Nezajdeme do baru. Neohákneme se. Nebudeme snít o tom, jak procestujeme svět. Ani o návštěvě Řecka. Ani o výletu autem a táboření v Apalačském pohoří.

Nejdřív Lindsey. Teď Cara. Co jsme provedly, abychom si tohle zasloužily?

Setřu slzy a modlím se, aby se Cara probrala. Nemám tušení, kdo je ten muž, který jí tohle udělal. Je jehlou v kupce sena zvané New York. Takže jak asi vypátrám cizího zrzavého chlapa, který možná mojí kamarádce píchnul injekci s nebezpečnou drogou a pak ji nechal ležet na autobusové zastávce?

2

NATALIE

Z Manhattanu se může kdykoli během několika vteřin stát životu nebezpečné místo.

Obě strany Čtyřiatřicáté ulice jsou plné Newyorčanů, kteří už se na přechodu proplétají mezi nekončící šňůrou vozidel, přestože chodcům stále svítí na semaforu červená.

Tohle je Manhattan. Lidé i auta se po ulicích pohybují se zarážející netrpělivostí.

Moje mizerná nálada nekoresponduje se slunečným počasím. Pohovor na pozici barmanky v hotelu Hyatt probíhal dobře. Ale navzdory zářnému životopisu působí moje častá fluktuace jako varovné znamení.

Když na semaforu naskočí oranžová, už se na mě někdo zezadu tlačí a postrkuje mě k zádům mladého muže přede mnou. Ten drží kelímek s kávou a soustředí se na mobil v druhé ruce. Jeho voda po holení má svůdně nahořklou vůni. Úhledně učesané světlehnědé vlasy, zářivě bílá košile, oblekové kalhoty a špičaté kožené boty – nejspíš bankéř nebo něco takového. Dokonce i ve vedru počínajícího září vypadá naprosto bez poskvrnky. Podle toho, jak málo pozornosti věnuje dopravnímu ruchu, je to rodilý Newyorčan.

Když vykročí, upnu pozornost k zelené na semaforu pro pěší.

Instinktivně udělám krok.

V tu chvíli mě pískání pneumatik přiměje prudce otočit hlavu k červenému oldsmobilu, který na červenou v plné rychlosti odbočí do ulice, kde se nacházíme.

Chodci se jako mravenci rozdělí na dvě poloviny – jedna uskakuje dozadu, druhá se vrhá kupředu.

Až na toho mladíka.

Bez rozmýšlení ho popadnu za paži a prudce trhnu dozadu, aby nestál v cestě autu, které ho mine jen o chloupek.

Káva letí vzduchem. Auto přejede přes obrubník, ale nezastaví a řítí se dál.

„Ježíši,“ vyhrkne a obrátí ke mně vykulené oči.

Dav se vrhne kupředu a strká do nás, aniž by ho jakkoli vykolejila nehoda, které jsem zabránila. Ale ty pozoruhodně modré oči cizího člověka si ze mě udělaly rukojmí.

Je roztomile pohledný.

„Uf,“ vydechne pan Krasavec, když mi pohledem pátrá v obličeji. „Myslím, že jste mi zachránila život.“ Zasměje se pro sebe, pak se mu rty roztáhnou do nádherného úsměvu.

„Nebo jsem vás ušetřila účtu za pobyt ve špitále.“

Když do mě někdo drcne, vykročím kupředu, chlapík jde vedle mě.

„To přinejmenším!“ řekne nadšeně, jako bychom se právě stali svědky zázraku. „Jsou tu hrozní řidiči. Je to šílené, co? Asi potřebuju nové kafe,“ řekne, když se podívá do prázdného kelímku, zatímco jdeme vedle sebe. „A vám ho dlužím.“

„Nic mi nedlužíte,“ šeptnu.

Ale příslib kávy zní dobře. Nemám práci, a tudíž nesmím rozhazovat, jinak mi nezbyde na nájem.

„Nick.“ Aniž se zastaví, natáhne ke mně pohledný neznámý ruku.

„Natalie,“ řeknu a potřesu mu pravicí.

Ukáže bradou k pobočce Starbucks. „Tak pojď. A dovol, prosím, abych tě na to kafe pozval.“

Jelikož rychle koukne na hodinky, nemám pocit, že tu jde o pozvání na rande, pouze o zdvořilost. Ale proč ne?

„Existuje lepší káva než tamta,“ namítnu. Nakonec přece jen třeba rodilým Newyorčanem není. Kývnu směrem k pouličnímu stánku firmy PapaBean. „Nejlepší v okolí. Etiopská. Lehce pražená.“

Zazubí se na mě. „Fakt, jo?“ Jak se v jeho modrých očích odráží sluneční paprsky, jeví se ještě pronikavější. „Když to říkáš ty, šéfko. Jdeme.“ Dere se zaplněnou ulicí rovnou ke stánku. „Pro mě cokoli, co si dá ona,“ oznámí muži ve středním věku s knírem a zástěrou, tak objednám. „Takže Natalie, co budeš dnes dělat, když je tak hezky? Kromě zachraňování životů a válcování mého vkusu, co se kafe týče?“ pronese sametovým hlasem, ze kterého by se rozpustila i čokoláda.

Ten jeho široký nakažlivý úsměv opětuju. „Vlastně jdu právě z pracovního pohovoru. Zachraňovat životy mi jde líp než udržet si džob.“

Nick se tomu zasměje a já se usmívám o to víc, přestože je dnešek na randění pěkně pitomý den. Nemluvě o mé nejlepší kamarádce, která už je tři dny v kómatu.

„Jakou práci si sháníš?“ vyzvídá Nick.

Pokrčím rameny. „Zrovna teď? Jakoukoli. Vyžadující vzdělání, nebo taky ne. S kvalifikací, nebo bez.“

Usilovat o místo s titulem z ekonomie jsem vzdala už před pár lety. Barmanka v lepším podniku si podle všeho vydělá víc. Tedy v případě, že si dokáže práci udržet.“

„Až tak špatně na tom jsi?“

„Jo.“

Sama si můžu za to, že jsem přišla o poslední džob v podniku, kde podávají tapas, protože jsem byla až příliš hrubá a drzá; rozumějte hrubá a drzá na kretény z Wall Street kvůli jejich sexistickým řečem. A ke všemu Cara nevykazuje žádné zlepšení. Měla prý štěstí, jak říkal doktor, jenže se ještě neprobrala.

Vypadá to, že jsem na placení nájmu tenhle měsíc sama.

Při té představě mi úsměv povadne. Nepřítomně obhlížím stojan s časopisy vedle stánku s kávou, abych si negativní myšlenky nepřipouštěla.

A v tu chvíli spatřím jeho.

V New Yorku je spousta mužů se zrzavými vlasy. Jistěže nijak nápadných. Až na tenhle obličej s tím podivně povytaženým pravým obočím a zelenýma očima, které na mě zírají z obálky časopisu.

Nasucho polknu, zůstávám jak přikovaná – to je on.

„Vaše káva, mladá dámo,“ řekne Nick vedle mě.

Ale já mám oči přilepené k časopisu, který pomalu sejmu ze stojanu.

Není pochyb – obličej na obálce časopisu Tech Weekly patří chlápkovi, se kterým Cara odešla z baru. A má jméno: Geoffrey Rosenberg.

MUŽ ROKU

CEO FIRMY IXRESEARCH

KRYPTOMĚNOVÝ KRÁL

NEJNOVĚJŠÍ PŘÍRŮSTEK
MEZI 40 MILIARDÁŘŮ DO 40 LET

V uších mi zní Cařina slova. „Je mou výhrou v loterii.“

A možná je to i predátor, dodám v duchu.

3

NATALIE

„Ty jo, to tě tak uchvátil, že ani nechceš kafe?“

Ten hlas mě vyprostí z mrákot. Pan Krasavec se na mě usmívá, očima přejede z časopisu ke mně, když od něj přebírám kávu.

Ukáže bradou na obálku. „Děláš do kryptoměn?“

„Ne, ne.“

Chci mu říct, že ten muž na obálce má možná něco společného s otrávením mé kamarádky a možná i dalších žen, ale držím jazyk za zuby. Strčím ruku do kabelky, abych nahmatala mobil, a rozbuší se mi srdce – musím zavolat té policistce.

„Můj šéf,“ prohodí Nick.

„Cože?“ Ztuhnu a zůstanu na něj šokovaně civět.

Ukáže očima na obálku časopisu. „To je můj šéf,“ zopakuje pyšně.

Já věděla, že má něco společného se superboháči. „Kecáš,“ vyhrknu.

„Fakt. Jsem jeho osobní řidič.“

Jo tak. Takže to přece jen není bankéř.

„To musí být prima,“ poznamenám a vrátím časopis na stojan, protože si hodlám o tomhle Muži roku vyhledat informace na internetu, jakmile se vrátím domů.

„A co je prima?“ Nick vraští obočí.

Ať už je Nick řidič, nebo ne, musí vydělávat velké peníze, soudě podle nažehleného obleku a vyleštěných bot.

„Pracovat pro milionáře. Platí dobře?“

Nick se zahihňá. „Asi jo. Je to fajn chlápek. Taky nechutně bohatý.“

Ta poslední slova obrátí moje úvahy o sto osmdesát stupňů.

Historie prokázala jednu věc – že bohatým často jejich zločiny procházejí.

Pan Kryptoměnový král Rosenberg má možná dostatek zdrojů, aby podplatil policii a celý soudní systém. Tím, že zavolám policistce, se nic nezmění. Nebude to mít naprosto žádný efekt. Až na to – a při té myšlence mi přejede mráz po zádech –, že bych mohla skončit jako Cara.

Ihned se mi do úvah začnou vkrádat pochyby. Proč by si tak bohatý a slavný muž, který má obličej na obálce časopisu, odvedl domů holku, tam do ní napumpoval drogy a pak ji nechal jít? Podle lékařů Cara nevykazovala žádné známky fyzického nebo sexuálního násilí, neměla ani škrábnutí. Kvůli čemuž zvažuju, jestli s tím má ten člověk na obálce vůbec něco společného.

„Neshání ten dobrodinec zaměstnance?“ zavtipkuju bez rozmýšlení, aniž vím, proč to vlastně říkám.

„Ne.“ Nick se zasměje sám pro sebe, ale jeho výraz se okamžitě mění, jako by se mu náhle rozsvítilo. „Víš ty co? Řekneš mi, o jakou práci bys měla zájem?“

Málem odpovím, že za barem, přestože mám titul z ekonomie, jenže s tím se poslední dobou platí složenky těžko.

„Proč?“ opáčím, abych toho na sebe neprozradila příliš.

„O víkendu bude šéf pořádat večírek pro obchodní partnery. Včetně cateringových služeb a všeho okolo. Ale jedna z jeho hospodyň si musela vzít mimořádné volno.“

Nick nakrabatí obličej, aby to vypadalo, že ji lituje.

Panejo. Takže on si myslí, že sháním tenhle druh práce.

Chystám se Nickovi, tomuhle namachrovanému šoférovi, něco zostra odpovědět. Jistě, obyčejná bílá košile, džíny a vlasy stažené vzadu do culíku nenapovídají, že bych se chystala absolvovat pohovor na pozici asistentky generálního ředitele. Ale uklízečka? To myslí vážně?

Nahlas to neřeknu. Nickův pohled není arogantní, to ani v nejmenším. Naopak je milý a plný očekávání, dojde mi, že se mi vlastně snaží pomoct.

„Ptáš se mě, jestli bych stála o pozici uklízečky kanceláře tvýho šéfa?“ sonduju a dumám, jestli přece jen nežertuje.

„Jeho kanceláře ne, ale sídla. Je to v Jersey City, asi dvacet minut jízdy z New Yorku.“

Nick nakrčí nos. Rozumím – sídlo je na druhé straně řeky, v jiném státě. Shodou okolností v Jersey City bydlím, hned za řekou.

Pokrčí rameny. „Zaměstnanců je šest plus já. Stejně je to místo jen dočasné. Jenom se ti snažím pomoct, kdybys měla zájem.“

Peníze zoufale potřebuju. Dnes, stejně jako včera. „A nebudou mě celou věčnost prověřovat?“ vyzvídám opatrně. „Pohovor? Životopis?“

Na to opravdu nemám čas.

„Když znáš ty správný lidi, tak ne,“ řekne a mrkne na mě. „Je to to poslední, co můžu udělat pro někoho, kdo mi zachránil život. Bylo by fajn tam mít tenhle hezký kukuč.“

Nevím, co říct. Když jsem ráno odcházela z bytu na vlak, abych se jela ucházet o zaměstnání na Manhattanu, ani náhodou jsem neměla na mysli pozici uklízečky. Ale tohle místo není jen o práci. Mohlo by znamenat rychlý výdělek. A ani ten není největším lákadlem. Tím je práce pro Geoffreyho Rosenberga, člověka, který může, anebo nemusí být zapojený do kamarádčiny otravy. Jestli mám někdy mít možnost to zjistit, tak právě teď.

Během zvažování situace se koušu zevnitř do tváře. „Říkáš, že můžu získat džob ještě před víkendem a dostat zaplaceno hned potom?“

Nick koukne na hodinky. V tu chvíli mu začne zvonit mobil, tak si přendá kávu do druhé ruky, aby přijal hovor.

„Jsem tu,“ řekne a ihned nasadí strohý výraz. „Ano, za pět minut jsem tam. Měl jsem menší zdržení… Ano. Žádný problém, šéfe.“

Jeho šéf! To musí právě mluvit s tím Mužem roku! Ihned znervózním.

„V kolik je ten konferenční hovor?“ Dvěma prsty mi dá znamení, abych mu půjčila mobil, zatímco přes ten svůj stále hovoří s nadřízeným. Když mu mobil podám, vyťuká na něm své telefonní číslo a pošle si zprávu s textem: Natalie.

„Později mi brnkni,“ naznačí mi ústy, pak řekne do telefonu: „Rozumím… Ano… Ano. Žádný problém.“

Mrkne na mě a odchází, pak zmizí v mase lidí.

Jestli tohle není štěstí, tak pak už nevím. Mám šanci setkat se osobně s Mužem roku, možná se s ním seznámit a třeba zjistit, co se stalo té noci, kdy Caru někdo zdrogoval.

Likvidace odpadu bude jenom na čas. A jestli se ukáže, že odpadem je i Rosenberg? Vymyslím, jak s ním zatočit.

Akorát musím být velice opatrná.

4

NATALIE

Navzdory tomu, že musím šetřit každý cent na nájem, si nakonec koupím časopis s tím rudovlasým ďáblem na obálce. Potřebuju fotku Muže roku jako připomínku, že vlastně toho predátora můžu sledovat, pokud se ukáže, že jím skutečně je.

Čtvrť Jersey City Heights je naproti Manhattanu přes řeku. Čtvrt hodiny jízdy vlakem. Máme s Carou auto, kterým jsme do Jersey City přicestovaly z domova, ale teď s ním jezdíme jen na výlety za město.

Během krátké jízdy vlakem zběžně pročítám článek o Geoffreym Rosenbergovi. O jeho minulosti tam moc není, až na to, že zanechal studia na vysoké a fušoval do kryptoměn a digitálních technologií. Na scéně s kryptoměnami se opět objevil před rokem. Od té doby se jeho IxResearch stala jednou z nejúspěšnějších burz s kryptoměnami ve Spojených státech.

Sama toho o digitální měně moc nevím. A rozhodně ne to, jak někdo může založit firmu, kterou budou o rok později podporovat investoři z celého světa a jejíž hodnota se pohybuje v deseticiferných číslech. Geoffrey Rosenberg je ve svých čtyřiatřiceti letech očividně vůdčí osobností ve světě podnikání. Žije v Jersey. Málokdy se ukazuje na veřejnosti. Je okouzlující, extrémně inteligentní, hlídá si soukromí. A jeho společnost má brzy vstoupit na burzu, čímž se podle analytiků její hodnota zdesetinásobí. Což znamená desítky miliard dolarů.

Ale stejně jako mnoho mladých milionářů se ani pan Rosenberg nevyhýbá barům nebo sypání drog mladým ženám do pití.

Proč?

Incident s Carou sice stále nedává smysl, ale toužím zjistit víc o muži, kterého podezřívám, že je za to zodpovědný.

Jakmile dorazím domů, odstrčím stranou polystyrenovou hlavu na paruky, která stojí na konferenčním stolku, otevřu notebook, pak odnesu z gauče oblečení, abych si měla kam sednout.

Naše malé obydlí se dvěma ložnicemi se nachází v přízemí třípodlažního cihlového řadového domu. Kdyby bylo na mně, byteček by byl jako klícka. Jenže Cara je módní návrhářka. Každičké místo zabírají vzorky látek, kusy ošacení a štrasové prýmky. V jednom rohu stojí aranžérská figurína a krejčovská panna, v druhém další figurína. Cara má sice talent, ale byla bych ráda, kdyby nebrala tolik melouchů, aby to v našem bytě nevypadalo jako v šatně burlesky.

Mou pozornost upoutá škrábavý zvuk vycházející z klece v rohu místnosti.

„Fuj, Trixy.“ S povzdechem vstanu a jdu do kuchyně pro kousek hlávkového salátu a cukety. V obchůdku s potravinami na rohu nám dávají potlučenou zeleninu zadarmo, speciálně pro Trixy.

Trixy je potkánek, náš domácí mazlíček. Je chytrá, kurážná a upřímně řečeno i k ničemu, ale miluju ji až za hrob. Je zábava ji pozorovat. Před časem se rozbil u klece zámek, takže teď jsou dvířka zatarasená truhličkou.

Nakrmím Trixy, pak spěchám zpátky k počítači.

„Geoffrey Rosenberg,“ šeptám během hledání na internetu.

Jsou tam o něm desítky článků, většinou souvisejících s jeho obchodními spekulacemi, a taky několik jeho fotografií z konferencí a interview s blogery. Příspěvky na všech jeho sociálních sítích se týkají výhradně byznysu.

Dvě hodiny strávím pročítáním všeho, co o záhadném milionáři najdu. Uvařím si instantní nudle, které roztržitě jím při projíždění internetu.

Je tam velmi málo informací o tom, kam Rosenberg chodil do školy a kde studoval. Ve Vermontu ho vychovala svobodná matka. Zesnula, když byl v prvním ročníku na vysoké. Z té odešel, začal zkoumat svět digitálních měn a nedávno vtrhl jako vichřice do světa financí.

V jednom vláknu internetového fóra o kryptoměnách někdo vyvěsil jeho fotku ze studií.

„Ale, podívejme se,“ řeknu potichu, když si prohlížím dvacetiletého Geoffreyho Rosenberga. Od doby, kdy býval jen hubený obyčejný zrzek, toho už hodně dokázal.

Ale Rosenbergova minulost mě zas tak moc nezajímá. Zato přítomnost ano.

Trixy začne v kleci hlasitě šramotit. Dělá to často. Má výbušnou povahu.

„Je stejná jako my, když jsme ještě žily doma. Snažily jsme se dostat z klece ven. Možná ji jednoho dne pustíme na svobodu,“ říkává žertem Cara.

Zavřu oči a zadržím dech, protože cítím, že mám na krajíčku.

Cara, Lindsey a já. Byly jsme tak mladé, když jsme se přestěhovaly do New Yorku. Tolik jsme se snažily prorazit, abychom zapomněly na neradostný život na maloměstě, které se nachází uprostřed pustiny.

Cara byla vždycky potížistka. Lindsey z nás byla nejchytřejší. Ve škole jasná jedničkářka. Na vysoké měla plné stipendium, na rozdíl od chabé finanční podpory, kterou jsme měly Cara a já. Ale rakovina v konečném stadiu bohužel nehledí na zásluhy ani životní cíle.

Lindsey se nedožila třiadvacátých narozenin.

Nikdy předtím jsem nebyla na pohřbu, až ten den, co jsme pochovaly Lindsey v našem rodném městě, kde nás s Carou těch pár přítomných hostů probodávalo pohledem, jako bychom jim Caru ukradly. Před odchodem ze hřbitova se před námi zastavil Lindseyin otec a nazlobeně prohlásil: „Zabilo ji to město.“

V očích mě pálí slzy. Trixy v kleci ztichne, jako by můj smutek vycítila.

Nesmím přijít i o Caru. Nechci být ta jediná. Ta jediná, co zůstala naživu. Jediná, která má „dobýt svět“, jak jsme před devíti lety přísahaly v otlučené toyotě cestou do New Yorku přes celé Spojené státy. Bože, jak jsme byly naivní.

Možná jsem naivní i teď, ale musím přijít na to, proč to Rosenberg Caře provedl. Potřebuju to uzavřít. Chci se kvůli ní pomstít. Což znamená, že se musím k Rosenbergovi dostat.

Vezmu mobil a zavolám tomu pohlednému cizinci jménem Nick. Hovor spadne rovnou do hlasové schránky, tak mu pošlu zprávu.

Já: Nějaké novinky ohledně té případné práce? Ještě jednou ti za to děkuju. Doufám, že se brzy ozveš.

Za dvě minuty odpoví.

Nick: Brzy ti dám vědět.

Optimismus je ten tam. „Brzy“ nemůže znamenat dostatečně brzy, tak začnu uklízet v obýváku, stěhuju kamarádčiny rozpracované návrhy do její ložnice, kde je sotva k hnutí. Drobné cetky na stěně jsou přišpendlené dokonce i k plakátům, na kterých je Lady Bunny a jedna z modelek Alexandra McQueena.

Když mi na mobilu cinkne upozornění na příchozí zprávu, vrhnu se k němu jako nindža.

Nick: Zítra v 9 ráno. Schůzka s Julienem, správcem domu.

Následuje adresa, je to nedaleko čtvrti boháčů Alpine v Jersey – nic překvapivého.

Nick: Ochranka u brány bude vědět, kdo jsi.

Ochranka? Vzhledem k Rosenbergově bohatství to dává smysl.

Nick: Čau zítra.

Vyťukám jeho číslo, ale típne to.

Nick: Teď nemůžu mluvit, krásko;)

Já: Díky, hezoune! Fakt to oceňuju! Měla bych ještě něco vědět, než tam začnu pracovat?

Nick: Panuje tam poněkud upjatá atmosféra, ale to zvládneš.

Upjatou atmosféru jsem zažila na mnoha místech, kde se boháčům podává občerstvení. Ale je to ten jemný podtón následující zprávy, který mě znepokojí.

Nick: Hlavně dbej na dodržování pravidel.

DEN PRVNÍ

5

NATALIE

Sídlo Splendors, hlásá elegantní cedule na obrovské bráně zakrývající dům Geoffreyho Rosenberga.

Zastavím před ní auto. Nedostala jsem přístupový kód, tak vezmu mobil, abych zavolala Nickovi, když se po straně brány otevřou dveře strážní budky, ze které vyjde rozložitý člen ostrahy.

Stáhnu okénko.

„Přijela jsem na pracovní pohovor.“

Hladce oholená tvář, hranatá čelist, se kterou by se daly louskat vlašáky, husté obočí těsně pod okrajem kšiltovky – tenhle strážný připomíná buldoka.

Zírá na mě s neklamnou nelibostí, jako bych ho chtěla připravit o místo.

„To pochybuju,“ vysloví pomalu. „Počkejte tady.“

Vmáčkne svou metr osmdesát vysokou statnou postavu do strážní budky, zkontroluje něco v notesu, pak vyjde ven a vrtí hlavou. „V mých pokynech o žádným pohovoru nic není.“ Zatočí ukazovákem ve vzduchu. „Otočte to.“

„To je nějaké nedorozumění,“ řeknu a volám Nickovi.

Ihned přijme hovor. „Ahoj, krásko.“

„Nicku, jsem tady u toho sídla, ale ochranka říká, že o žádném pracovním pohovoru neví.“

„Ach jo, vteřinku. Vydrž.“

Když ukončí hovor, omlouvám se nepřátelskému členovi ostrahy. „Chvilku strpení, prosím. Mimochodem, jsem Natalie. A vy jste?“

Zaváhá, oči leguána na mě upírá tak, jako bych ho osobně urazila. „Dave.“

Napnutě zírám na své ruce na volantu a čekám.

Zazvoní mu mobil. „Rozumím,“ odpoví úsečně. „Ano. Ano. Žádný problém, pane.“ Ukončí hovor a zabodne se do mě pohledem. „Zaparkujte na západní straně budovy. Použijte vchod pro personál. Mluvit budete s Julienem,“ řekne s takovou neochotou, jako bych něco provedla. Zase se nasouká do budky a dálkově otevře bránu.

„Děkuju, Dave!“ zavolám na něj v naději, že tohle byl jediný zádrhel k práci, kterou jsem ještě ani nezačala dělat.

Pomalu projíždím otevírající se branou, a když kouknu do zpětného zrcátka, vidím, že Dave zase telefonuje s hlavou otočenou mým směrem a dívá se za mnou.

„Trhni si nohou, kámo,“ mumlám. „Jsem tu kvůli práci stejně jako ty.“

Ale když dorazím k rezidenci, nálada se mi zlepší.

No to se podívejme.

Sídlo Splendors tvoří dvoupatrová moderní budova s fontánou před průčelím a trávníkem tak dokonale zastřiženým, že jsem podobný viděla jen v lifestylových časopisech. Před domem je zaparkovaný černý maybach se zatmavenými okénky – Nick určitě Rosenberga vozí právě v tomhle autě.

Těším se, že Nicka zase uvidím, při vzpomínce na jeho hezký úsměv se mi vzrušením rozbuší srdce.

Ale zrovna teď je důležitější soustředit se na Rosenberga. Tohle je jeho panství. A já tu jsem díky několika šťastným okolnostem, abych se setkala s člověkem, který… Ano, který by mohl být nebezpečný, takže bych měla svoje nadšení utlumit.

Zaparkuju přesně podle pokynů po straně sídla vedle několika dalších vozidel, na která nebylo z přední části domu vidět kvůli vzrostlým tújím. Vedle bočního vchodu stojí muž vysoké postavy a sleduje mě. Navzdory panujícímu vedru má na sobě elegantní modrý oblek a zářivě bílou košili.

Vystoupím z auta, nasadím dobře nacvičený přátelský úsměv a vydám se k němu.

„Julien, že ano?“ Natáhnu k němu ruku.

„Julien, správce domu,“ odpoví úsečně a nevšímá si mé natažené ruky.

Dó-brá. „Natalie,“ řeknu a napodobím jeho postoj – chodidla lehce od sebe, ruce sepjaté před sebou. „Přijela jsem kvůli práci.“

Počkat, cože? „O tomhle Nick nic neříkal.“

„Můžu nastoupit kdykoli,“ řeknu. Nejlépe hned.