TVRDÝ ZÁSAH

Text © Valérie Podrázská, 2026

Ilustrace © Tereza Eager, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu směrnice
o autorském právu na jednotném digitálním trhu je zakázána.

ISBN 978-80-284-1304-0

Pro všechny, kteří se jen snaží přežít.

Doufám, že jednou najdete místo, kde budete moct začít žít.

Upozornění na citlivý obsah

Tato kniha obsahuje témata, která mohou být pro některé čtenáře citlivá. Mezi ně patří:

Nátlak a ekonomická nejistota

Užívání návykových látek

Témata duševního zdraví

Sebepoškozování

Sexuální obsah

Domácí násilí

Alkoholismus

Homofobie

Šikana

Drazí čtenáři, dbejte prosím na své duševní zdraví a čtěte tuto knihu pouze tehdy, pokud se na to cítíte. Jestliže se vás některá z uvedených témat týkají nebo by pro vás mohla být náročná, zvažte, zda je pro vás tato kniha vhodná.

Příběh doporučujeme čtenářům starším 15 let.

Všechny postavy, události a situace popsané v této knize jsou čistě výplodem autorčiny fantazie. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, místy nebo událostmi je čistě náhodná.

1

Tony

Led pod bruslema duněl řevem fanoušků, když časomíra ukázala posledních dvacet vteřin. Každá z nich nesla váhu celý sezóny i mý kariéry. Adrenalin mi tepal v žilách – horkej a neúprosnej, zatímco jsem se řítil k soupeřově brance. Oči jsem zaměřil jen na puk. Hluk kolem mě se rozplynul v jedinej nekončící šum.

Věděl jsem, že je tenhle zákrok riskantní. Každej pohyb musel bejt perfektní. Pokud by se to povedlo, mohl bych dostat náš tým na vrchol. Mistři světa. A navíc doma, před tisícema fanoušky, před rodinou a každým, kdo kdy věřil, že tohle dokážu. Byl to sen, kterej jsem nosil v hlavě od chvíle, kdy jsem si poprvý nazul brusle. Tenhle okamžik by mohl bejt lístkem do NHL.

Pot mi stékal z čela a pálil mě v očích. Tělo bylo na pokraji vyčerpání, ale hlava křičela, že ještě není konec. Srdce mi zběsile bušilo, každej úder mě popoháněl dopředu. Soustředil jsem se na pohyb, na koordinaci rukou a nohou. Zároveň jsem si neustále opakoval: To zvládneš. Teď, nebo nikdy.

Hlubokej nádech. Rychlý vyhodnocení situace. Brankář byl připravenej, svaly měl napnuý. Čekal na chybu, ale já mu ji nedopřál. Puk sjel po čepeli mý hokejky. Nápřah. Výdech. A prudká střela, která prosvištěla vzduchem jako šíp. Gólmanova ruka se pohnula o zlomek sekundy později, než bylo potřeba. Puk se s tichým cinknutím odrazil od zadní tyčky branky a dopadl na led.

Ticho. Těch několik setin vteřiny, než se publikum nadechlo, se zdálo nekonečnejch. A pak to přišlo.

Exploze. Lavina zvuku. Lidé vstávali, zvedali ruce, křičeli a skákali. Vlajky vlály nad hlavama a na led začaly padat čepice, šály, a dokonce i nějaký ty plyšáci. Spoluhráči se ke mně rozjeli, jeden po druhém, řvali a smáli se. Někdo mě popadl kolem ramen, jinej mi bouchal do helmy. Z tribuny skandovali moje jméno.

Měl jsem pocit, že jsem mimo svý tělo. Jako by to byl jenom sen. Slyšel jsem hučení davu, cejtil doteky spoluhráčů, ale zároveň jsem vnímal všechno. Hruď se mi zvedala těžkejma, rychlejma nádechama, zatímco jsem vztyčil ruce nad hlavu. Zadostiučinění, adrenalin, radost, neuvěřitelná úleva.

Tenhle moment jsem si představoval tolikrát, ale realita ho překonala. Podíval jsem se na časomíru – z jedničky se změnila na nulu. Gól, kterej rozhodl. Možná nejdůležitější v mým životě.

„Jo!“ zakřičel jsem, ale můj hlas zanikl v burácení kolem.

Vtom se ozval jinej zvuk. Monotónní pípání, který nemělo na ledě co dělat. Všechno zmizelo. Oslavy, světla, zvuk davu. Ocitl jsem se ve tmě a moje ruka automaticky zamířila k nočnímu stolku. Budík.

S povzdechem jsem ho zamáčkl a posadil se. Pokoj byl tichej, jen slabý světlo z pouliční lampy prosvítalo mezi žaluziema. Na chvíli jsem zůstal sedět, dlaněma jsem si promnul obličej. Sen. Celý to byl jen sen.

Ne. Byl to výsměch.

Strhl jsem ze sebe deku a podíval se na svý nohy. Levá se zdála naprosto v pořádku, zdravá, přesně taková, jaká měla bejt. Ale pravá? Hubenější. Svaly z ní zmizely, ztratily sílu. Koleno pevně obepínala ortéza, která mi připomínala všechno, co jsem ztratil. Ještě osm tejdnů. Osm nekonečnejch tejdnů, než se jí zbavím.

Hokej je nebezpečnej. Všichni mě na to upozorňovali. Trenéři. Doktoři. Rodiče. Hlavně teda na vyražený zuby. To bylo něco, s čím jsem se smířil už dávno. Modřiny? Ty byly běžný, skoro ani nestály za řeč. Občasnej otřes mozku? Jasně, to k tomu patří. Ale tohle? Nikdy mě nenapadlo, že v sedmnácti skončím se šroubama v koleni a budu sledovat, jak se mi kariéra sype pod rukama ještě předtím, než vůbec začala.

Fraktura čéšky po přímým zásahu pukem. Jasně, to se stává, říkali. Ale mně to znělo jako vtip. Do prdele, kdo se zraní takhle pitomě? Zákrok vypadl z učebnice dokonalosti, ale ten puk? Ten letěl přesně tam, kam neměl.

Abych se postavil, musel jsem se chytit nočního stolku u postele. Tiše jsem zanadával, když mi ruka podklouzla kvůli složce s papírama od doktora a já tak akorát dopadl zpátky na zadek.

Poslední operaci jsem podstoupil před čtyřma tejdnama. Byl červenec. A já neměl v háji jen hokejovej tábor, na kterej jsem se těšil celej rok, ale taky celý léto. Nemohl jsem nic dělat. Nic. Sotva jsem se mohl jít vychcat, aniž by se naši ujistili, že jsem v pořádku. Sledovali mě jako ostříž. Táta byl přehnaně starostlivej, máma zase zbytečně optimistická.

„To zvládneš, Tondo,“ opakovala mi každou chvíli.

Podíval jsem se na svůj odraz ve skle okna. Stíny mi propůjčily ostřejší rysy, než jaký jsem měl doopravdy. Vypadal jsem starší. Vyčerpanější. Přesně tak jsem se i cejtil. Chtěl jsem křičet. Nebo brečet. Nebo obojí. Ale místo toho jsem jen seděl a zíral na nohy, jako kdybych mohl pouhým pohledem přimět tu pravou, aby se vzpamatovala.

Věděl jsem, že to nebude tak snadný. Nic v životě není snadný. Obzvlášť návrat na led. Jestli se tam vůbec někdy vrátím.

Ten sen mi to dal jasně najevo. Nebyl to jen gól, o kterým jsem snil. Byla to naděje. Cíl, ke kterýmu jsem mířil celej svůj život. A teď jsem si nebyl jistej, jestli je pořád na dosah.

Vztekle jsem bouchl pěstí do matrace. V hlavě mi to pořád vířilo dokola. Do prdele, vždyť jsem teď klidně mohl bejt v reprezentaci na Mistrovství světa juniorů.

Antonín Bartoš, mistr světa. Místo toho jsem Antonín Bartoš se šroubama v koleni. Skvělý, fakt skvělý.

Rozsvítil se mi telefon s upozorněním a já si začal projíždět socky. Žádná nová zpráva od kluků z hokeje ani od Kryštofa. Pak jsem najel na studentskou aplikaci školy a všiml si, že nám už publikovali rozvrh.

Musel jsem se vrátit zpátky na gympl, protože už jsem neměl nárok na individuální studium. Jasně, naši to ještě mohli ukecat na moje zranění, ale bylo prej vhodný, abych se „socializoval s vrstevníky“. Jediná výhoda toho všeho byla, že mě naši budou vozit autem do školy a nebudu muset autobusem. Což byla ironie, protože bych radši šel pěšky, kdybych mohl.

Na druhej pokus se mi podařilo vstát a doplazit se do koupelny. Každej krok mě štval. Připomínal mi, jak jsem v hajzlu. Udělal jsem základní ranní hygienu a snažil se ignorovat zrcadlo nad umyvadlem. Stále jsem se na sebe nedokázal podívat, aniž bych cejtil vztek. Naštěstí už jsem neměl chuť rozbít ho pokaždý, když jsem se viděl. Rána po prvním incidentu se mi konečně zahojila.

Stalo se to hned po příjezdu z nemocnice. Stačil mi jedinej pohled. Viděl jsem svoje slabý tělo, jak se opírá o berle a sotva se drží na nohou. Byl jsem bledej, kruhy pod očima jako dva puky, co se mi vysmívaly. Hnědý vlasy jsem měl mdlý, roztřepený a delší, než jsem je obvykle nosíval.

Ale co mě vyděsilo nejvíc, byly moje oči. Nepoznával jsem je. Dřív to byly oči kluka, co věřil, že mu svět leží u nohou a jeho budoucnost bude plná výher, trofejí, oslav. Teď? Vyhaslý. Oči někoho, kdo všechno ztratil. Prázdný, jako by z nich někdo vyrval duši.

Ten pohled mě rozčílil takovým způsobem, že jsem to ani nečekal. Moje pěst sjela přímo doprostřed zrcadla a sklo se rozlítlo na stovky kousků. Střepy ležely na podlaze stejně jako moje sny. Bolest mě pálila v kloubech, krev stékala po dlani, ale já necejtil skoro vůbec nic. Až na špetku uspokojení.

Byl jsem vztekloun. Už od dětství. Máma vždycky říkala, že si zlost vybíjím na věcech kolem sebe, místo abych se naučil ovládat. Proto mě táta přihlásil na hokej. Prej aby mi to pomohlo vybít přebytečnou energii.

Zbožňoval jsem bruslení, to tempo, zvuk bruslí řezajících led. Ale hokej možná nebyl tak skvělej nápad. Protože když šlo do tuhýho, byl jsem vždycky prvním, kdo odhodil hokejku a rukavice. Vrhal se do rvaček, protože jsem nedokázal snýst jedinou provokaci. Trenéři mě za to fakt milovali.

Bylo to silnější než já. To vzplanutí, výbuch emocí. Ve hře to fungovalo. Mimo led? Tam už to bylo horší. A teď jsem byl nervák, co neměl ani ten led, kam by mohl utýct.

„Fakt skvělý, Tondo,“ zamumlal jsem si pro sebe a opřel se o studený kachličky koupelny. Sklonil jsem hlavu a jenom tam zůstal stát. Vztek ve mně pořád bublal, ale už jsem ani neměl energii ho nechat explodovat. Cejtil jsem se slabej na to cokoliv udělat. Nemohl jsem. Nechtěl jsem.

2

Matěj

Snažil jsem se odejít tak tiše, jak jen to šlo. V našem malém bytě se to však zdálo skoro nemožné. Byl slyšet každý krok. Našlapoval jsem mezi plechovkami a prázdnými flaškami od piva, které lemovaly podlahu jako pasti na medvědy.

Obývák představoval poslední překážku mezi mnou a vchodovými dveřmi. Tam, na staré rozvrzané pohovce, ležel můj otec. Hlavu měl zakloněnou, ústa pootevřená, jeho chrápání připomínalo motor rozbité sekačky. Přišel domů z noční směny těsně nad ránem, cvakl si tři piva a zaparkoval to před televizí.

Můj pohled sklouzl k hodinám na stěně.

Bylo šest patnáct. Potřeboval jsem minimálně deset minut na cestu na zastávku. Autobus mi jel o půl sedmé. Každá sekunda teď hrála proti mně.

Zhluboka jsem se nadechl a udělal rozhodný krok. Rychle jsem prosvištěl přes pokoj a snažil se nezakopnout o žádný bordel. Otec se ani nepohnul, jeho chrápání pokračovalo ve stejném rytmu.

Už jsem se viděl venku. Jen co jsem došel ke dveřím, obul si boty a chytil za kliku, ozval se za mnou jeho hlas.

„Matěji, to jsi ty?“

Ztuhl jsem na místě. Kousl se do jazyka, abych zadržel sarkastickou odpověď, která se mi drala na jazyk. Naskakovaly mi hned celé série.

Ne, tati, to je zloděj.

Nebo možná tvoje svědomí, co nemáš.

Bylo by tak jednoduché to říct, ale věděl jsem, jak by to skončilo. A já fakt neměl náladu na další kolo.

Místo toho jsem jen sevřel kliku pevněji a přiměl se k odpovědi. „Jo, to jsem já.“

„Co řekneš, až se tě někdo zeptá na tu modřinu?“

Zatnul jsem zuby. Horkost mi vystřelila do tváře – a nejen kvůli jeho otázce. Kolem oka jsem měl monokl, co připomínal dárek od Mikea Tysona. Táhl se až k natrženému obočí a hrál všemi barvami duhy. Na první pohled bylo jasné, že ho nezpůsobil pád ze schodů. Zamaskovat jsem si ho nemohl, make-up je pro holky, ne pro kluky.

Pevně jsem zavřel oči a stiskl ruce v pěst. „Řeknu, že jsem uklouzl v koupelně,“ odpověděl jsem stroze. Tón mého hlasu byl řezavý, skoro až na hraně. Byla to lež. Nebo spíš něco mezi lží a pravdou. Uklouzl jsem. Jenže důvod, proč jsem tam byl, nikdo vědět nemusel.

Otec něco zamručel, ale už mi nevěnoval pozornost. Když jsem se otočil, viděl jsem, že znovu zavřel oči. Z jeho pusy se ozvalo hlasité zachrápání.

Využil jsem toho a vytratil se ven. Ranní vzduch byl studený a ostrý, ale já ho vítal. Těch pár kroků k zastávce jsem skoro uběhl, jako by autobus mohl odvézt i ten dusivý vztek svírající moji hruď. Ani první paprsky světla nezahnaly pocit, že tohle ráno, tahle cesta – to všechno je jen další kolečko v nekonečném kruhu bez úniku.

Když jsem dorazil na zastávku, autobus už stál na místě. Motor tiše brumlal a z výfuku stoupala tenká šňůrka kouře. Na zádech mě dřel starý batoh. Popruhy byly tak zničené, že jsem měl chuť ho prostě zahodit, ale nemohl jsem si dovolit nový. Všechno, co jsem měl, muselo vydržet.

Nastoupil jsem a řidič po mně hodil unavený pohled, aniž by se obtěžoval pozdravit. Ukázal jsem lítačku a zamířil dozadu, kde jsem se svalil na volné sedadlo. Byl jsem zvyklý sedět sám. Většina lidí si ke mně stejně nechtěla přisednout – kvůli monoklům, které jsem nosil častěji, než bych měl. Možná za to mohl i můj výraz, jenž jasně říkal, že by mě radši měli nechat na pokoji.

Opřel jsem hlavu o studené okno a zavřel oči. Autobus se rozjel a já se snažil aspoň na chvíli vypnout. Bylo to k ničemu. V hlavě mi pořád dokola zněla otcova otázka. Co řekneš, až se tě někdo zeptá na tu modřinu?

Ta slova se mi zařízla do mysli jako ostrý nůž. Mozek mi je přehrával pořád dokola a hledal správnou odpověď. Ale žádná nepřišla. Pravda byla něco, co jsem nemohl říct nikomu. Ani učitelům, ani kamarádům.

Při vzpomínce na to, co se stalo, jsem sevřel ruce v pěst, až mi klouby zbělaly. Chtěl jsem to z hlavy vytěsnit, pohřbít to hluboko do temnoty, kde by to nikdo nikdy nenašel. Ale čím víc jsem se snažil zapomenout, tím živější to všechno bylo. Zvuk otcova hlasu, jeho ruce, jak mě chytily… Okamžik, kdy jsem ztratil rovnováhu a narazil hlavou do umyvadla.

Zamračil jsem se na odraz v okně autobusu. Dívaly se na mě zpátky hnědé oči i vlasy a já viděl i tu paseku, co otec napáchal.

„Zatraceně,“ zamumlal jsem, když jsem si sáhl na zranění a z obočí do spánků mi vystřelila ostrá, řezavá bolest.

Skvělý. Jestli to bude ještě víc nateklý, budu vypadat jako zápasník, co prohrál v prvním kole.

Když autobus zastavil u školy, odlepil jsem se od sedadla a hodil batoh přes rameno. Venku stála skupinka spolužáků, všichni s mobily v ruce. Vypadali jako modelové z reklamních plakátů – perfektně upravení, beze stopy starostí. Přesně ten typ lidí, kterým stačil jediný pohled na mě, aby začali šeptat.

Prošel jsem kolem a předstíral, že jejich zírání nevnímám. Ale cítil jsem je. Horké bodnutí do zad, jejich oči mě snad chtěly propálit skrz naskrz. Ohlédl jsem se a všiml si, že mě pozoroval jeden kluk z party a šklebil se. Pokračoval jsem rovnou do školní budovy místo toho, abych na to nějak reagoval.

V hlavě jsem si opakoval stejnou mantru jako vždycky: Hlavně přežít. Jen dnešek. A pak další. A další.

Zatímco jsem mířil k šatnám, došlo mi, že to bude dlouhý den. Ale co na tom záleželo? Dlouhé, krátké dny – bylo to jedno a totéž. Ať už se dělo cokoliv, svět se prostě točil dál. A já musel nějak najít způsob, jak s ním držet krok.

Vyměnil jsem si boty za přezůvky, bundu hodil do skříňky a vydal se na první hodinu. Bylo teprve pondělí ráno, ale chodby už byly plné – víc než obvykle. Něco se dělo. Studenti se hromadili u schodiště a kousek dál v hloučcích postávali další. Někteří šeptali, jiní jen stáli a civěli, jako by čekali na nějaké drama. Holky se chichotaly a ukazovaly si něco na telefonech. Kluci měli ruce v kapsách a tvářili se nenuceně, i když každý z nich nepochybně doufal, že uvidí něco zajímavého.

Rvačka? blesklo mi hlavou. Šikana a bitky byly skoro na denním pořádku a nikdo se je ani nesnažil skrývat.

Pokračoval jsem dál chodbou v naději, že se mi podaří protáhnout kolem toho cirkusu a zmizet ve třídě. Ne že by mě matika nějak extra brala, ale tam jsem měl alespoň klid. Sednout si dozadu, zapadnout mezi ostatní a tvářit se, že poslouchám – to bylo přesně to, co jsem potřeboval.

Jenže jakmile jsem se přiblížil k hloučku u schodiště, moje zvědavost převládla. Protlačil jsem se davem a uviděl důvod, proč všichni čumí. Přišlo nové maso.

Na první pohled nevypadal nijak výjimečně. Hnědé vlasy se mu lehce kroutily kolem uší. Tvář klidná, ale bez špetky úsměvu. A pak ty oči – ledově modré, se zvláštním leskem, který říkal „nezkoušejte to na mě“. Byl vysoký, štíhlý, pod mikinou se však jasně rýsovaly svaly, které si musel tvrdě vybudovat. A přesto to nebyla jeho postava, co všechny fascinovalo. Byly to berle, co měl v rukou, a ortéza, jež mu stahovala pravé koleno.

Jeho pohyby byly pomalé, opatrné. Každý krok mu nejspíš způsoboval utrpení, ale ani jednou si nenechal pomoct. Vedle něj stála žena – pravděpodobně jeho máma – a něco mu šeptala. Nabízela mu ruku, on ji ovšem s neústupným odmítnutím odsunul.

Nikdo se nehnul, neřekl ani slovo. Jen zírali, jako kdyby to byl nějaký výkon hodný ovací. Já tam stál a přemýšlel, jestli se fakt nikdo nezmůže na to, aby mu pomohl. Naše škola nebyla tak moderní, aby měla výtah. Jediná cesta nahoru vedla po schodech.

Neměl jsem v plánu dělat scény. Jenže absurdita té situace mi začala lézt na nervy. Otočil jsem se a dřív, než jsem si to rozmyslel, ze mě vypadlo: „Chceš pomoct?“

Okamžitě ke mně zvedl své modré oči. Skenoval mě nepřátelským pohledem, jako by se snažil rozpoznat, co za tím je – jestli si z něj střílím nebo se jen chci předvádět před ostatními.

„Ne,“ řekl nakonec. Jeho hlas byl hluboký, drsný. Tak zní někdo, kdo je zvyklý odmítat. „Nechci.“

„Fajn,“ pokrčil jsem rameny a udělal krok zpátky.

Něco v jeho postoji mě ale přimělo zůstat stát o chvíli déle. Možná to bylo tím napětím, které z něj sálalo, nebo způsobem, jakým ho máma stále přemlouvala, i když už několikrát naznačil, že nemá v plánu ustoupit. Možná i tím, že ostatní jen nečinně stáli a čekali, až se konečně stane něco zajímavého.

Neřekl jsem už nic. Jen ho sledoval, jak pokračuje po schodech – krok za krokem – a tvrdohlavě ignoruje všechny kolem sebe.

Den pokračoval jako každý jiný, což znamenalo, že byl mizerný. Na hodinách jsem se pokoušel vypadat, že dávám pozor, ale myšlenky mi pořád sklouzávaly k tomu klukovi. Antonín Bartoš. Jo, už jsem zaslechl jeho jméno. Takhle to na škole chodilo – lidi o vás věděli všechno dřív, než jste si stihli rozepnout bundu.

Na oběd jsem zamířil do jídelny. Vzal jsem si tác s nějakým podezřele vypadajícím jídlem – rýže a něco, co vzdáleně připomínalo kuře, a zamířil k našemu stolu. Kluci už tam byli.

„Hej, viděl jsi toho nového?“ zeptal se Tomáš, sotva jsem dosedl.

„Jo,“ odsekl jsem a pustil se do rýže.

Koho zajímalo, kdo to je? Jen další student a co, že má berle. Tohle nebylo nějaké k-drama, proboha, jenže všichni se tak chovali a to mě štvalo.

„Co je to za týpka? Sotva se sem došoural, ale tváří se, jako by mu to tady patřilo,“ zasmál se Filip, Tomášovo dvojče, a teatrálně pokrčil rameny.

Ostatní u stolu se zasmáli s ním, protože Filip měl dar lidi strhnout. Byl pokaždé ten nejhlasitější, nejpohodovější a vždycky měl na něco názor. V tomhle případě ho doplnila Terka, jeho přítelkyně.

„Prej je to hokejista,“ poznamenala a nabrala si těstoviny. Ta informace mě překvapila, ale snažil jsem se to nedat najevo.

Seděli jsme v zapadlém koutě školní jídelny, kam nikdo nechodil, pokud nemusel, a tvořili takový malý svět mimo hlavní dění školy. Tady jsme se o nic nestarali, protože nikdo neřešil nás. Prostě jsme existovali.

„Hokejista?“ ozval se Tomáš. Otočil se na Terku, jedno obočí zvednuté. „To jako fakt? Seš si jistá?“

„Jo,“ přikývla Terka. „Slyšela jsem, jak to řešily holky z 3. B.“

To bylo vysvětlení samo o sobě. Holky z 3. B byly jako školní bulvár – když něco věděly ony, věděli to všichni.

„Vypadá na hokejistu,“ uznal Filip a kývl směrem k nováčkovi, který právě seděl u stolu blízko dveří, zády k nám a já zády k němu. Všiml jsem si ho až teď. Hnědé vlasy měl rozcuchané, jako by se nesnažil vypadat upraveně, přes široká ramena mu visela volná mikina. Vypadal, že by mohl někoho srazit jen tím, že by kolem něj prošel.

„No, jestli to je hokejista, tak je to pořádně pomlácenej hokejista,“ zavtipkoval Tomáš a ukázal na jeho ortézu. Všichni se zasmáli, kromě mě. Někdy mi přišlo, že kluci to trochu přehánějí, a já je musel krotit.

„To není vtipný lidi,“ zamračil jsem se, ostatní jen protočili oči.

„Hrál za nějakej tým v juniorech. Mohl být v reprezentaci na mistrovství do dvaceti let. Ale… na jednom zápase se zranil,“ pověděla Terka.

Hodila doprostřed stolu telefon. Na obrazovce už běželo video. Kvalita byla typicky mizerná – záběr z tribuny, otřesy, rozmazané tváře hráčů, ale bylo jasné, co se tam děje. Kluci na ledě se pohybovali jako šelmy. Brusle se odrážely od ledu, puk svištěl vzduchem, a když do sebe hráči narazili, mantinely zaduněly tak, že to muselo být slyšet až venku.

Hráč s číslem 84, Antonín Bartoš, bruslil přesně a rychle. Měl puk na hokejce a elegantním pohybem se vyhnul soupeři, který se ho snažil natlačit na mantinel. Nohy mu pracovaly v dokonalé synchronii s rukama, jako kdyby na ledu tančil. Při tom pohledu se mi zatajil dech. Z hlediště se ozývalo nadšené povzbuzování, křik fanoušků a tleskání, když přelstil dalšího protihráče.

Pak se to stalo.

Puk se při přihrávce odrazil od čepele soupeřovy hokejky a letěl přímo na něj. Zdálo se, že ho uviděl na poslední chvíli, protože udělal nepatrný pohyb hlavou. Ale nebylo úniku.

Zasáhl ho přímo do kolene. Ztratil rovnováhu a tvrdě dopadl na led. Hala na okamžik ztichla, ozývalo se jen pískání rozhodčího. Antonín tam ležel, držel si nohu a já měl pocit, že slyším jeho bolestné sténání, i když to na záznamu nebylo.

„Sakra,“ zamumlal jsem.

„Jo,“ řekla tiše Terka. Přitáhla si telefon zpátky a video vypnula. „Podle toho, co jsem si o něm našla, to mohl dotáhnout daleko. Profík v tom NHL nebo tak něco. Třeba se tam ještě vrátí, kdo ví.“

„Co ta modřina?“ ozval se Filip a kývl směrem ke mně. Jeho hlas zněl nenuceně, ale já věděl, že otázka taková nebyla.

Na okamžik jsem zaváhal, jazykem si přejel po vnitřní straně tváře. To krátké ticho bylo dost dlouhé na to, aby se na mě Terka taky zvědavě otočila.

„Nic,“ pokrčil jsem rameny. „Uklouzl jsem v koupelně.“

Terka přimhouřila oči. „Uklouzl?“ Její hlas zněl pochybovačně.

„Jo,“ přikývl jsem, zatímco jsem si pohrával s rohem stolu. „Voda na podlaze. Koupelny můžou bejt fakt nebezpečný místo, víš?“ Hodil jsem po ní úsměv, který byl všechno, jen ne upřímný.

Filip se uchechtl. „Jo, jasně. V koupelně.“ Znovu se podíval na modřinu, ale nechal to být.

Terka vypadala, že chce něco dodat. Naštěstí ji přerušilo zvonění. Téměř okamžitě se otočila zpátky k Filipovi, který už něco brebentil o tom novém klukovi, a já mohl konečně vydechnout.

Zvedl jsem pohled ke dveřím. Nováček pořád seděl u svého stolu, upřeně zíral někam do prázdna. Nevypadal, že by měl zájem zapojit se do čehokoliv, co se tady dělo.

3

Tony

Ve škole jsem byl naposledy někdy ve třinácti, možná čtrnácti letech. Upřímně, ani si to nepamatuju. Celej můj život se točil kolem hokeje a škola? To byla jenom taková překážka, kterou jsem musel přelízt, abych mohl na led.

Díky hokejový kariéře jsem měl možnost individuálního studia. Znělo to jako sen. Žádný sezení ve třídě nebo nudný hodiny. Všechno probíhalo online – mezi tréninky, zápasy a cestama na turnaje. Často doslova ve čtyři ráno na letišti, protože jindy nebyl čas. A když přišly zkoušky? Jasně, technicky vzato jsem je „dělal“, ale nebylo to zrovna podle pravidel.

Podváděl jsem. Hodně. A víte co? Procházelo mi to. Protože nikdo nechtěl bejt ten, kdo zastaví hokejovou hvězdu. Bylo mi to jedno. Když jsem nebyl na ledě, přemejšlel jsem o něm. Když jsem o něm nepřemejšlel, spal jsem, abych měl sílu na další trénink. To byl můj život. Celej.

Procházel jsem chodbou, nebo se jí spíš belhal, zatímco jsem na sobě cejtil pohledy ostatních. A měl chuť se propadnout do země.

Máma mě doprovázela všude – na každej trénink i zápas. Byla mojí oporou, fanouškovskou základnou. Ségra se vezla s náma, i když byla o pět let mladší a hokej ji zajímal asi jako šachy čili vůbec.

Táta? Ten hokej miloval, ale s náma nejezdil. Vedl soukromou kliniku v Praze a měsíc v zahraniční si dovolit nemohl. Máma to zvládla za něj – sbalila nás, naskládala kufry do auta a vyrazili jsme.

Škola byla na cestách jen další políčko, který jsem musel odškrtnout. Bylo to snadný. Nebo jsem si to aspoň myslel, dokud jsem nepřišel sem.

Do školy, kde na mě všichni zírali. Přísahám, připadal jsem si jako atrakce na Matějský. Ne že by mi vadilo bejt středem pozornosti – žral jsem ji. Ať už to byly rozhovory po zápase, nebo fanoušci, co chtěli podpis na puk. Bejt na ledě, mít na sobě dres, kterej znali všichni, to bylo moje. Miloval jsem, když jsem na ledě skóroval nebo si po zápase prohlížel články o tom, jak jsem zase zazářil.

Procházel jsem kolem skupinky holek, který si něco povídaly a dívaly se mým směrem. Jakmile jsem se přiblížil, ztichly.

Jasně.

Zpomalil jsem krok a ze zvědavosti se ohlédl. Jedna z nich se hned naklonila k druhý a něco jí zašeptala do ucha. Ta se uchechtla.

Skvělý.

Možná to bylo o mně, možná ne. Pohledy jsem vnímal i bez toho, abych se na ně musel dívat. Lepily se na mě jako žvejkačka k podrážce. Na ledě na mě lidi taky civěli, ale tam to dávalo smysl. Bylo to jednoduchý.

Hraješ dobře – tleskají.

Hraješ blbě – řvou.

Ale tady? Netušil jsem, jaká jsou pravidla.

Někdo za mnou znovu potlačil smích. Tentokrát jsem se neohlédl. Když zazvonilo na hodinu, ulevilo se mi víc, než by mělo. Zapřel jsem se do berlí a zamířil ke třídě. Stačilo mi pět minut na chodbě a už jsem se těšil zpátky na led.

Otevřel jsem dveře do třídy a v tu chvíli se mi chtělo otočit na patě a zmizet. Místnost byla přeplněná, každá skupinka uzavřená ve svým vlastním mikrosvětě. Nikdo nezvedl hlavu, neotočil se ani nenaznačil, že bych si mohl přisednout. To mě z nějakýho důvodu naštvalo taky. Předtím mě okukovali, až jsem měl pocit, že jsem zrůda v obludáriu, šeptali si a teď mě budou ignorovat? To jsem jim ani nestál za debilní „sedni si ke mně“?

Paráda.

Nakonec jsem si sedl do lavice, co nejdál od učitele to šlo. Otevřel jsem sešit a předstíral, že si čtu poznámky. Ve skutečnosti jsem si z nervozity čmáral spirály a malé hokejové puky po krajích stránky. Což bylo zvláštní, protože na ledě jsem nikdy nervózní nebyl. Tam jsem měl jasnej plán. Věděl jsem, co mám dělat. Ale tady? Tady jsem byl totálně ztracenej.

Jasně, mohl jsem projíždět socky, ale nepotřeboval jsem vidět kluky z týmů. Třeba Kryštofa, kterýho jsem považoval za jednoho ze svejch nejlepších kámošů, jak dává storýčka z tréninku nebo z šatny. Jak se baví – beze mě. Ani se mi pořádně neozýval, to mě sralo. Bez hokeje… k čemu jsem vůbec byl?

Jen jsem potřeboval rozptýlení. Ne další věc, co by mě sžírala zaživa. Stejně jako ta zasraná nejistota, jestli ještě někdy budu moct hrát jako dřív.

Dveře se znovu otevřely a do třídy se nahrnula skupina studentů, co evidentně přišla na poslední chvíli. Jeden kluk měl na hlavě kapuci, sluchátka v uších. Dvě holky se smály, držely obrovský kelímky s kávou a jedna z nich ukazovala něco na telefonu. Smích utichl, když si všimly mě. Zavládlo krátký ticho. Pak se zase rozproudila konverzace – už ne tak nenápadná.

„Ten je tak nějak novej,“ zašeptala jedna z nich.

„Jo, myslím, že hrál za Spartu nebo něco. Hokejista. Prej sem chodil jen na přezkoušení,“ dodala druhá.

První málem vyjekla: „To je on? Ten, co si zničil koleno?“

A bylo to venku. Netrvalo ani den a už všichni věděli, kdo jsem. Věděli, co jsem dělal. A co se mi stalo. Zavřel jsem oči a v duchu si přehrával ten moment na ledě. Tu nešťastnou vteřinu, kdy se všechno zlomilo. Doslova.

„Hej, ty!“ ozvalo se. Zvedl jsem hlavu a střetl se s pohledem kluka, co připomínal kapitána fotbalovýho týmu. Z takovejch těch klasickejch americkejch filmů: blond vlasy, široký ramena, samolibej úsměv. Rádoby frajírek.

„Jo, tebe myslím,“ dodal, když jsem nereagoval. „Slyšel jsem, žes bejval velká hvězda. Tak co? Už sis našel někoho, kdo ti tady ponese tašku? Nebo podrží tyč?“

Třída se rozesmála. Nebyl to milej smích, ale ta pasivně agresivní, naoko nenápadná forma výsměchu. Sevřel jsem ruce v pěst, ale jinak jsem na sobě nenechal znát vůbec nic. Vztek ve mně bublal. Normálně bych za tím kreténem vyrazil a zeptal se ho, co má za problém. Ale teď jsem sotva dokázal udělat pár kroků bez opory. Už tak byl den dost na hovno a nepotřeboval jsem se ještě ztrapnit.

Naklonil se dopředu a úsměv se mu ještě rozšířil. „Možná bys mohl ukázat, jak ti to jde. Nebo že bys radši zůstal u sezení a hraní si na neviditelnýho?“

„A co takhle držet hubu?“ ozval se hlas z druhý strany třídy. Překvapeně jsem zvedl hlavu. Světle hnědý vlasy měl rozcuchaný, jako by právě vstal z postele, a pod levým okem se mu vyjímal solidní monokl. Fakt pořádnej. Fialovožlutý mistrovský dílo, co vypadalo, že pořád bolí. Na sobě měl tmavě šedou mikinu s kapucí, o číslo větší, co působila zašle, a k tomu otrhaný džíny.

Byl to ten kluk z chodby, co mi nabídl pomoc, když jsem se snažil zjistit, kde vůbec mám bejt. Jo, odmítl jsem ho. Ne proto, že bych tu pomoc nepotřeboval, ale protože jsem se v tu chvíli cejtil jako největší ztroskotanec pod sluncem. Fakt. Všichni na mě čuměli, jak jsem tam stál uprostřed chodby, opřenej o berle, s máminou rukou na rameni.

Máma do mě hustila ty svý typický kecy. „To zvládneme, zlatíčko. Je to jen nová kapitola. Jsme na tebe pyšní.“

Hlavně to poslední znělo jako největší bullshit na světě.

Fakt? Pyšní? Na co? Na to, že jsem to všechno zpackal? Že jsem ztratil kariéru, kterou jsem měl nalajnovou před sebou?

A on? Byl jedinej, kdo mě oslovil. Žádný zírání z bezpečný vzdálenosti nebo špitání za mejma zádama. Prostě přišel a zeptal se, jestli nepotřebuju pomoct. Jenže já to vzal úplně špatně. Myslel jsem si, že si dělá srandu. Vypadal na to. Měl ten typickej výraz kluka, co se na vás dívá s lehkým úsměvem a čeká, kdy něco poděláte, aby se mohl zasmát. Možná to byl jen můj zničenej mozek, ale připadal mi jen jako další, co si chtěl kopnout do padlý hvězdy.

Nebo, a to bylo ještě horší, si chtěl hrát na hrdinu. Borec, co pomáhá tomu zoufalci o berlích. Ten typ, co říká: Podívejte na mě, jak jsem hodnej, jak se starám.

Jestli něco nesnáším, tak to, když ze mě někdo dělá charitativní případ. Jasně, chápu, že jsem vypadal jako blbec. Byl jsem jen kluk, co měl všechno a najednou neměl nic. Když jsem ho odmítnul, měl jsem chuť utýct. Jenže nemůžete moc utíkat, když se sotva vlečete o berlích. Místo toho jsem na něj vyštěkl něco hnusnýho. Nepamatuju si co. Jen jsem viděl, jak ztuhl, výraz se mu změnil – žádnej úsměv, žádná ironie. Jen pohled, kterej jasně říkal: Jsi idiot.

A možná měl pravdu.

Nabušenec McDutý se otočil, oči přivřený. Asi nemohl uvěřit, že někdo měl tu drzost mu něco říct. „Co prosím?“

Kluk zůstal klidně sedět. Ani se nehnul. „Slyšels mě. Drž hubu,“ zopakoval a zvedl pohled od stolu, aby si Nabušence přímo změřil. Ten kontrast byl šílenej. Jeden měl na sobě drahý věci a druhej vypadal, jako by si všechno oblečení koupil v sekáči. Ale ne to hezký, co vypadá jako něčí moodboard. Spíš ty kousky, který každej přejde, protože nevypadají tak dobře.

„Ale ale, že by naše třídní troska chtěla bejt hrdinou?“ zasmál se Nabušenec a ostatní se k němu přidali. „Možná by ses měl starat o svoje věci. Nemáš náhodou dost starostí se sháněním nový mikiny, Matěji?“

Matěj se ani nepohnul. Seděl v lavici s rukama založenýma na hrudi, v očích chladnej klid, kterej byl paradoxně mnohem výhružnější než Nabušencovo machrování.

„Víš co, Martine?“ začal a jeho hlas byl ostře tichej. „Ten novej dokázal víc, než ty dokážeš za celej život. Takže laskavě drž hubu. Nikdo není na tvoje blbý kecy zvědavej. A on ti doslova nic neudělal, jen sem kurva přišel.“ Ani se na mě při tom svým monologu nepodíval.

Martin si ho změřil od hlavy k patě a krátce se uchechtl. „No, vypadá to, že naše Hvězdička padla do oka tady Matějovi,“ zařehtal se a rozhlídl se po zbytku třídy, hledal v nich podporu. Pak se otočil zpátky ke mně a nahodil arogantní pohled. „Hele, Hvězdičko, tenhle ti s velkou radostí bude nosit batoh i tyč. A když ho hezky poprosíš, tak ti ho i na hajzlech vyhulí.“

Třída se rozesmála, ale bez vřelosti — spíš chladně, s výsměchem a radostí z cizího ponížení. Já nehnul ani brvou.

Martinovi to očividně připadalo geniální, ale já měl chuť mu dát pěstí. Kdybych mohl. Jenže s touhle nohou bych akorát spadl na držku. Matěj se na mě ani nepodíval. Jen dál seděl, jako by si to, co právě řekl Martin, nevzal k srdci. Ale všiml jsem si, jak mu ztvrdla čelist.

„Drž piču, Martine,“ pronesl klidně.

Martin se naklonil dopředu, ruce opřel o stůl a našpulil rty. „Nebo co?“

Neodpověděl.

Martin se uchechtl. „To jsem si myslel, buzerante.“ Otočil se zpátky ke svejm kamarádům, ale než stihl říct něco dalšího, vešel do třídy učitel.

V hokeji by oba dostali dvě minuty na trestný za nesportovní chování. Takovej slovník nebo ještě horší výrazy by nikdo netoleroval. Trenéři mají pro tyhle věci nulovou shovívavost. Nadávat si do debilů nebo idiotů je jedna věc, ale tohle bylo přes čáru. Ani já, známej bitkař, bych si nic takovýho nedovolil.

Jenže tady ve škole to bylo jiný. Tady to vypadalo, že hranice prostě neexistujou. A co hůř, bylo to všem jedno. Všichni ztichli a otočili se k tabuli, jako by se vůbec nic nestalo. Já se v duchu modlil, aby tohle nebyl můj novej normál. Na ledě bych takovou situaci vyřešil během pěti vteřin. Ale tady? Tady jsem měl pocit, že jsem ve světě, kde platěj úplně jiný pravidla.

4

Matěj

Když jsem odemkl dveře, byt byl prázdný. Žádné známky života. Ani jsem netušil, jakou směnu dneska otec má. Pravděpodobně odpolední, což znamenalo, že na noční půjde až zítra. Ale na tom stejně nezáleželo. Úklid byl na mně – jako vždy.

Byt byl malý – obývák spojený s kuchyní, koupelna, která by sotva pojala dva lidi, a dvě ložnice. Moje byla ta menší, s malou postelí a policemi, co tak tak držely pohromadě. Otec měl větší ložnici, ale to bylo jen proto, že postel zabírala půlku místnosti. V tomhle prostoru by snad ani nemělo být možné udělat takový bordel, a přesto se to fotrovi povedlo. Od dvou chlapů, co bydlí sami, by to asi člověk měl čekat.

Hodil jsem batoh na zem vedle dveří a pustil se do úklidu. První, co jsem sebral, byla prázdná flaška od slivovice, povalující se pod stolem. Sklo jsem hodil do pytle na tříděný odpad, který už se nebezpečně plnil. U dveří chyběly dvě bedny od piv, což znamenalo, že je otec dneska stihl odnést. Aspoň něco.

Máma nás opustila, když mi bylo sedm. Neumřela nebo něco takového – prostě jen odešla. Možná to bylo těžší. Nemít žádné odpovědi. Zkrátka si sbalila věci a zmizela. Byla mladá, když jsem se narodil. Měla sotva devatenáct. A tohle byl její život – starat se o dítě, domácnost a mého fotra, co si po šichtě dal pět piv a zapil je slivovicí od dědy. Jasně, čím jsem starší, tím víc chápu, proč to udělala, ale neznamená to, že bych jí odpustil. Tohle jsem si opakoval pokaždé, když jsem sbíral další prázdnou láhev z podlahy nebo uklízel poházené oblečení. Teď jsem zvedal tričko, co se válelo u gauče, a kalhoty, co ležely hned vedle. Hodil jsem je do koše na prádlo a vzpomněl si na babičku.

Babička mě zachránila, ujala se mě. Když máma odešla, otec to nezvládl. Domácnost pro něj byla vedlejší – staral se jen o to, aby měl pivo v lednici a slivovici v zásobě. Kdyby nebylo jí, nejspíš bych skončil v děcáku. Naučila mě všechno, co jsem potřeboval, abych přežil. Jak uvařit pár jídel, uklidit a zapnout pračku. Řekla, že jednou mi to bude k užitku. A měla pravdu. Taky si pamatuji, že fotra omlouvala. Vždycky říkávala: „Nezlob se na něj, každý se s věcmi neumí smířit.“

Před čtyřmi lety zemřela a já se musel vrátit sem. K otci, kterého jsem sotva poznával. Z dětství jsem si pamatoval jen pár světlých momentů – dvě, možná tři vzpomínky. Ale čím víc jsem nad nimi přemýšlel, tím víc jsem měl pocit, že si je můj mozek vymyslel, aby to nevypadalo tak bledě.

Podlaha už byla skoro čistá, ale věděl jsem, že tenhle úklid je jen dočasný. Zítra bude všechno zase na stejném místě. Fotr (asi) nebyl zlý člověk. Podle babičky měl svůj způsob, jak se vyrovnávat s různými situacemi. A ten způsob zahrnoval hodně sklenic a málo zodpovědnosti.

Odhodil jsem pytel ke dveřím a opřel se o kuchyňskou linku. Zvedl jsem pohled k hodinám na zdi a pak se podíval na lednici. Byla posetá starými magnety a jeden z nich držel lístek papíru – seznam věcí, co jsem měl koupit. Mléko, máslo, chleba, vajíčka.

Zamračil jsem se na prázdnou kuchyň. Ticho bylo skoro ohlušující. Byl jsem zvyklý na to, že babička měla vždycky puštěné rádio. Staré české písničky z šedesátek, co mi lezly na nervy, když jsem byl malý. Teď mi chyběly.

Popadl jsem seznam a hodil ho na stůl. Měl jsem v plánu zajít do obchodu, ale nechtělo se mi.

Podíval jsem se na domácí telefon, který se následně rozsvítil a zavibroval. V ten moment mi žaludek sevřela špatná předtucha. Na tenhle telefon nikdo nevolal, pokud nechtěl něco důležitého.

Mrknul jsem se na displej: Táta.

Chvíli jsem váhal, než jsem to zvedl. „Co je?“ vyhrkl jsem místo pozdravu.

„Došla mi hotovost,“ ozval se jeho hluboký, unavený hlas. Asi chtěl znít omluvně, ale nikdy to tak nepůsobilo. „Přijď za mnou na šichtu. Hodím ti kartu, abys mohl dojít do obchodu.“

„Co potřebuješ?“ zeptal jsem se rovnou, aniž bych skryl podráždění.

„To, co je na seznamu,“ odpověděl. „A kup mi taky pár piv. Zapomněl jsem vzít druhou basu.“ Pivo, samozřejmě. Někdy jsem si říkal, že kdybych ho nekoupil, možná by to otec vzdal. Ale pokaždé když jsem se o to pokusil, našel jiný způsob, jak se k němu dostat.

Sevřel jsem čelist. „Jasně. Hned jsem tam,“ řekl jsem, i když bych nejradši vyslovil něco úplně jiného. Zavěsil jsem dřív, než mi mohl poděkovat – pokud to měl vůbec v plánu. Odhodil jsem telefon na stůl a popadl bundu. Tohle byl můj život. Bylo mi teprve osmnáct, ale měl jsem pocit, že už se nikdy nezmění.

K mému štěstí – a zároveň i prokletí – jsem měl nějaké peníze odložené bokem. Ale to byly ty peníze. Na nový začátek. Na únik. Měl jsem je našetřené z těch letních brigád, co mi otec dovolil, a odmítal jsem na ně sáhnout, i když by mi mohly pomoct. Proč? Protože ten byt, na který jsem si šetřil, nebyl jen o střeše nad hlavou. Znamenal něco mnohem víc.

Volnost.

Od otce a jeho večerních chlastacích seancí, jeho poznámek o tom, jak nic nedokážu. Volnost od dusivého ticha v bytě, který nikdy nebyl skutečným domovem. Byl to jen přechodný tábor – místo, kde jsem čekal na svůj vlastní život.

Do školy jsem nastoupil o rok později. Znamenalo to, že jsem patřil mezi nejstarší ve třídě. V praxi to mělo jen jednu výhodu: měl jsem legální věk na nákup alkoholu. A i když jsem toho sám nevyužíval, znamenalo to, že mě někteří spolužáci z ročníku brali za užitečného, když potřebovali „laskavost“.

Stáhl jsem si zip bundy a zkontroloval hodiny na zdi. MHDčko k otcově práci jelo za deset minut. To byl můj signál. Popadl jsem batoh a vklouzl do ošuntělých tenisek. Zkontroloval jsem kapsu bundy, kde jsem vždycky nosil telefon, jen abych si s povzdechem uvědomil, že tam není. Tak jsem vyšel z domu bez něj.

Jo. Můj mobil teď prožíval „wellness pobyt“ v pytlíku suché rýže. Po incidentu v koupelně, kdy mi vyklouzl z ruky přímo do sprchového koutu plného vody, jsem se ho pokusil zachránit. Zatím se nerozjel. Ale naděje umírá poslední, že jo? Já mohl leda tak držet palce, že se vzpamatuje. Víte, jak je to s elektronikou – buď zázračně přežije, nebo umře definitivně. Žádná šedá zóna.

Ne že bych měl na nový telefon. Otec mi vždycky říkal, že během školy žádné brigády nebudou. „Soustřeď se na studium,“ opakoval mi pokaždé, když jsem to téma nadhodil. Ale věci, jako je nový mobil, si člověk musí nějak zařídit. Jediný způsob, kterým jsem si mohl vydělat na nový, byl právě telefon.

„Do prdele,“ zamumlal jsem a kopnul do kamínku na cestě. V hlavě jsem si představoval, že je to všechno, co mě právě teď štve. Mobil, otec, škola… celý tenhle zasraný život.

Šel jsem rychleji. Věděl jsem, že autobus by mohl být každou chvíli na zastávce. Stihl jsem ho a nastoupil. Během jízdy mi hlavou běžela myšlenka na odložené peníze – jestli bych si z nich měl vzít něco na nový telefon. Jenže jakmile bych začal brát, nedokázal bych přestat. A přesně proto jsem to nesměl udělat.

Vystoupil jsem a přede mnou bylo ještě patnáct minut pěšky.

Přemýšlel jsem, co všechno mě dneska čeká. Matika. Úkol, který jsem ještě neudělal. Dějepis. Test, před nímž nás učitelka varovala už minulý týden. Budeme psát z map a dat, přesně ten typ věcí, co mě nutil zvažovat, jestli má školní systém vůbec nějaký smysl. A co dál? Kdyby se telefon zázračně rozjel, mohl bych zavolat Filipovi a Tomášovi, jestli si dneska nezahrajeme hru.

Pravděpodobně bych zase prohrál. Můj počítač z druhé ruky byl tak pomalý, že se na něm sekal i Word. Ale na hraní to ještě jakž takž stačilo. A kdyby nechtěli? Možná bych si pustil film. Nebo našel něco o tom novém klukovi ze školy.

Terka měla dobré stalkerské schopnosti. Uměla zjistit i věci, co bych nečekal, ale chtěl jsem si udělat vlastní průzkum. Nechápal jsem ho. Martin se do něj navážel. A on to nechal být. Hokejisti jsou přece tvrdí chlapi, nebo ne? Rvou se na ledě jako blázni, tak proč aspoň trochu té tvrdosti neukázal?

Ani mi nepoděkoval, že jsem ho bránil. Ale co jsem čekal? Že mě pozve na kafe a pokecáme si o životě?

Zastavil jsem se na chodníku, chvíli civěl do prázdna a pak zavrtěl hlavou. Neměl jsem se do toho srát. Martin byl idiot, jasně, ale byla to jeho věc, ne moje.

Nemáš rád, když se někdo do někoho naváží, ozval se ten otravný hlásek v mojí hlavě.

Protočil jsem oči a pokračoval dál. Jo, nemám to rád. Ale někdy by bylo jednodušší, kdybych se prostě držel stranou.

Když jsem došel k firmě, otec už stál na vrátnici. Samozřejmě s cigaretou v puse.

„Čau,“ zamumlal jsem.

Pozvedl hlavu a sjel mě pohledem. Popel z cigarety mu padal na pracovní bundu a bylo mu to fuk.

„Čau. Tady.“ Vytáhl z kapsy kartu a podal mi ji. Vzal jsem ji, ale cítil jsem, jak se na mě dál dívá. Ten pohled mě popudil.

„Co je?“ vyprskl jsem nakonec.

„Co ta modřina?“ zeptal se. Jeho tón měl znít starostlivě, jenže připomínal spíš výslech. Měl jsem chuť se hořce zasmát.

Co asi? Je tam kvůli tobě.

Bolest mi vystřelila od oka, když jsem zkusil pohnout obočím. Dokonce ke mně natáhl ruku. Jeho prsty byly popraskané, špinavé a ztvrdlé od práce. Uhnul jsem, než se mě mohl dotknout.

„Dobrý,“ zamumlal jsem.

„Co škola?“ zeptal se, jako by mu na tom záleželo.

„V pohodě,“ odpověděl jsem automaticky.

Přikývl. „Dobře. Běž nakoupit. Vem mi i cigára. Dneska přijdu kolem půlnoci, máme toho ve skladu hodně.“ Žádné „prosím“ nebo „díky“. Jen rozkaz. Jako vždycky.

„Jo, jasně,“ zamručel jsem. Bylo mi jasné, že mě stejně neposlouchá.

Otočil jsem se a zamířil k obchodu. Byl jsem vzteklý, ale ten vztek neměl kam jít. Jen se hromadil, jako by čekal, až jednou vybouchne.

Z nákupu jsem se vrátil tak akorát, abych se mohl vrhnout na školu. Matika byla první na ráně. Samozřejmě hrůza. Ten, kdo vymyslel rovnice, si zaslouží speciální místo v pekle. Fakt. Někde vedle lidí, co pečou rozinkové vánočky, a autorů, kteří píšou špatné konce. Vzdal jsem to po dvaceti minutách, kdy jsem zíral na příklad a mozek mi nefungoval.

Dějepis? Jo, na ten jsem se vykašlal úplně. Test může počkat. Moje mentální zdraví? To ne.

Místo toho jsem se otočil k sáčku rýže na stole, kde ležel můj telefon. Vytáhl jsem ho, otřepal zrnka a stiskl boční tlačítko. Modlil jsem se, aby fungoval.

Prosím, prosím, prosím…

Pak se rozsvítilo logo značky. Zahrála znělka. A já si mohl oddechnout. Měl jsem chuť poskočit jako nějaká trapná postava v Disney filmu, ale udržel jsem se. Baterka ukazovala třicet procent Jasně, budu ho muset dát na nabíječku, ale to bylo vedlejší. Hlavně že se rozjel.

Začaly naskakovat notifikace. E-maily, zprávy, upozornění. Všechno jsem rychle projel. Nic extra zajímavého, ale aspoň jsem měl zpátky spojení se světem.

A pak přišlo to, na co jsem vlastně celou dobu čekal. Notifikace z jisté aplikace.

8891H: Proč jsi v sobotu ukončil ten hovor tak rychle?

Než jsem stihl odpovědět, přišla další zpráva.

8891H: Ignoruješ mě? Dlužíš mi ještě nějaký fotečky, pamatuješ?

A voilà, dámy a pánové, zdroj mých peněz. Chápete teď, proč bych byl v háji, kdyby se telefon nerozjel?

Nebylo to nic, na co bych byl hrdý. Jasně, mohl bych se snažit to omlouvat, říkat si, že každý má nějaké prostředky, jak přežít. Ale já to bral prostě tak, jak to je. Nebyla to životní volba, kterou bych napsal do motivačního dopisu na vysokou školu. Ale fungovalo to.

Pár fotek. Videochaty. Nikdy jsem neukázal obličej. Jen torzo, maximálně něco od pasu dolů. To bylo všechno, co ti chlapi chtěli vidět. A mně to přinášelo stovky.

Takže si mě suďte, pokud chcete. Ale já věděl jedno: kdybych na tohle nepřistoupil, sotva bych měl na nové boty, natož na všechno ostatní. A upřímně? Těch pár minut trapnosti stálo za to, abych nemusel pořád počítat každou korunu.

Zatímco jsem přemýšlel, jak odpovědět, na displeji se objevila další zpráva.

8891H: Mám i něco navíc, když se mnou dneska večer strávíš na videochatu víc času

Skvělé. Přesně to jsem potřeboval – další tlak. Projel jsem si rukou vlasy a zíral na obrazovku. Mohl jsem tu nabídku přijmout. Peníze se vždycky hodily.

Ale dneska? Dneska jsem měl pocit, že se mi z toho všeho rozskočí hlava.

Věděl jsem, že kdybych odmítl, mohl by si najít někoho jiného. Někoho jako já – anonymního, s ochotou prodat kousek sebe za pár stovek. Jenže zároveň jsem si nebyl jistý, jestli bych zvládl ztratit i tenhle příjem.

Chvilku jsem váhal. Palec mi visel nad klávesnicí, zatímco v hlavě se mi přetahovaly dvě myšlenky. Jedna mi říkala, že to za to nestojí. Druhá, mnohem hlasitější, mi připomínala můj prázdný účet v bance.

Nakonec jsem rychle naťukal odpověď:

Já: Dneska nemůžu. Ale zítra jo. K večeru

Stiskl jsem odeslat a nechal telefon klesnout do klína. Otec má zítra noční, takže bych měl i klid. Teď jsem si nemohl být jistý, kdy kvůli přesčasu otec doopravdy přijde. Kdybych na to přistoupil dneska, mohlo by to dopadnout jako v sobotu, když mě nachytal a já uklouzl v koupelně. Překvapivě mi mobil nezakázal. Nejspíš prostě počítal s tím, že se mi pokazí. Než přišla odpověď, věděl jsem, co v ní bude.

8891H: Zítra večer. Budu čekat

Odložil jsem mobil stranou a zaklonil hlavu. Můj pokoj byl tichý a prázdný. A já si v tom okamžiku uvědomil, jak malý svět kolem sebe mám.

Přehodil jsem nohy přes okraj postele a zvedl se. Na stole ležela otevřená učebnice dějepisu. Zavřel jsem ji. Nebyl jsem v náladě na cokoliv, co mělo co do činění se školou. I chuť zavolat Filipovi a Tomášovi mě přešla. Mohl jsem si třeba číst, ale ne věci na maturitu.

Nakonec jsem se rozhodl. Najdu si něco o tom svém novém spolužákovi. Jak že se jmenoval?

Otevřel jsem Google a do vyhledávacího pole naťukal „Antonín“. Okamžitě mi to vyhodilo návrhy.

No, Dvořák určitě ne.

Ušklíbl jsem se nad jménem skladatele, který vyskočil jako první.

Bureš? Ne, Bureš to nebyl. Přemýšlel jsem, snažil se vybavit si příjmení, které jsem zahlédl na dresu, když Terka ukazovala to video. Zkoušel jsem několik možností, dokud mi to nakonec nedošlo.

Bartoš.

Antonín Bartoš.

Zadáním celého jména jsem konečně trefil jackpot. Objevil se přehled základních informací:

Narozen 16. srpna 2007, Praha. Bla bla bla. Rodiče, nějaký krátký popis jeho kariéry.

Přejel jsem pohledem články, které vyjely jako první. Některé rozebíraly jeho zranění z března tohoto roku. U nich bylo přiloženo hned několik videí z různých úhlů – včetně toho, co jsem viděl dneska u oběda.

Vedle toho se objevila hromada dalších článků. Jeho úspěchy, statistiky. I když jsem o hokeji věděl jen to základní, bylo jasné, že ten kluk je vážně dobrý.

Články mi nestačily. Ty mi neřekly, co jsem chtěl vědět doopravdy. Takže jsem přešel na další logickou volbu: instagram.

První odkaz ve výsledcích mě dovedl přímo na jeho profil. Profilovka byla jednoduchá, obyčejný portrét s nenápadným úsměvem.

Jeho uživatelské jméno bylo tony_barty. Počet sledujících? Docela slušný – něco kolem devíti tisíc. V biu měl napsané své celé jméno, pod ním slovo Sportovec. A to bylo všechno. Žádné motivační citáty, hashtagy nebo hlášky. To mě zarazilo, ale dál jsem to neřešil.

Sjel jsem na fotky. Přesně podle očekávání – hromada hokejových momentek. On v dresu s číslem 84, fotky ze zápasů s medailí kolem krku, týmové fotky. Občas fotka v obleku, jak míří na zápas.

Hokejové snímky byly propletené těmi osobnějšími. Cítil jsem se trochu divně, ale nemohl jsem přestat. Palcem jsem posunul na další fotku.

Další fotka mě na moment rozesmála. Stál bosý na molu u moře, slunce mu zářilo do vlasů, které rozcuchal vítr. Měl na sobě kraťasy a tričko a usmíval se přímo do objektivu. Ne takovým tím nuceným úsměvem, co si dáte na fotku pro rodiče nebo na třídní tablo, ale upřímným, jako by se smál přímo na mě.