Přeložila Drahomíra Michnová

HERE ONE MOMENT

Copyright © Liane Moriarty 2024

All rights reserved.

Translation © Drahomíra Michnová, 2026

ISBN 978-80-249-6020-3

Marise a Petronelle

„Všiml jsem si, že i lidé, kteří tvrdí, že vše je předurčeno
a že s tím nemůžeme nic udělat, se před přecházením silnice rozhlédnou.“

Stephen Hawking: Černé díry a budoucnost vesmíru

„Když člověk ví, že má být za čtrnáct dní pověšen,

úžasně mu to pomáhá soustředit mysl.“

Samuel Johnson

Kapitola 1

Později si vůbec nikdo nevzpomene, že by tu paní na letišti v Hobartu viděl nastupovat do letadla.

Nic na jejím vzhledu nebo chování nevzbuzuje sebemenší podezření, ničím nepoutá pozornost.

Není opilá, agresivní ani slavná.

Není zraněná jako ten hipster s brýlemi a rukou zafačovanou tak, že má dlaň neustále přitisknutou k srdci a vypadá, jako by někomu vyznával lásku nebo se dušoval.

Není vyčerpaná jako ta zpocená mladá matka, která se snaží jednou rukou udržet miminko, jež jí klouže v náručí, a druhou vztekající se batole a k tomu nemalý počet kabinových zavazadel.

Není křehká a slabá jako ten shrbený starší pár zachumlaný do několika vrstev teplého oblečení, jako by se chystal připojit k antarktické expedici kapitána Scotta.

Není mrzutá jako ti různí lidé středního věku, jimž se honí hlavou různé věci typické pro lidi středního věku, nebo jako ten jediný cestující bez doprovodu: šestiletý chlapec, který si musel nechat ujít laserovou party svého kamaráda, protože dohoda jeho rodičů o střídavé péči vyžaduje, aby syn každý pátek odpoledne letěl tímto spojem do Sydney.

Není upovídaná jako ten pár, který tak dychtivě sdílí podrobnosti o své dovolené, že nemůžete potlačit podezření, jestli nepracují v utajení pro Turistickou iniciativu tasmánské vlády.

Není extrémně těhotná jako ta extrémně těhotná žena.

Není extrémně vysoká jako ten extrémně vysoký muž.

Netřese se strachem z létání, espressa nebo amfetaminů (doufejme, že ne) jako ta nervózní teenagerka v oversized mikině přes velmi krátké šortky, takže vypadá, jako by na sobě neměla žádné kalhoty, a někdo říká, že je to ta zpěvačka, která chodí s tím hercem, ale někdo jiný tvrdí, že ne, že to není ona, vím, koho myslíš, ale to není ona.

Nemá tak rozzářené oči jako ti rozzáření čerství novomanželé, kteří letí na svatební cestu přes Sydney, ještě oblečení ve svých luxusních svatebních šatech, ti mladí blázni, kteří za sebou zanechávají vlny dobré vůle, a dokonce jim jeden pár bez rozmyslu nabídne, že jim přenechají svá místa v business třídě, což novomanželé k velké úlevě té dvojice zdvořile, ale rozhodně odmítnou.

Ta paní se nevyznačuje ničím výjimečným, na co by si někdo později vzpomněl.

Let má zpoždění. Jen půl hodiny. Lidé se mračí a vzdychají, ale většina cestujících je ochotna tuto nepříjemnost skousnout. Tak to dnes s létáním chodí.

Alespoň není zrušený. „Zatím,“ dodávají pesimisté.

Z reproduktoru se ozve chraplavé oznámení: Cestující, kteří potřebují zvláštní asistenci, jsou vyzváni k nástupu.

„Co jsme říkali?“ Optimisté vyskočí na nohy a přehodí si tašky přes ramena.

Při nástupu do letadla se ta paní nezastaví, aby pro štěstí poklepala jednou, dvakrát, třikrát na bok letadla, ani aby flirtovala se stevardem, ani aby zoufale přejížděla prstem po displeji telefonu, protože její palubní lístek záhadně zmizel, přitom před minutou tam ještě byl, proč se tohle vždycky děje?

Ani se nesnaží být ostatním nějak užitečná, na rozdíl od cestujících, kteří pomáhají rodičům a partnerům najít ztracené palubní lístky, nebo od muže s hranatými rameny, hranatou čelistí a krátkými šedivými vlasy ostříhanými strojkem, který cestou ke svému sedadlu ochotně a bez námahy zvedá tašky spolucestujících, zasunuje je do horních přihrádek a vůbec při tom nezpomalí krok.

Jakmile jsou všichni cestující na palubě, usazení a připoutaní, pilot se představí a vysvětlí, že je třeba vyřešit „menší technický problém“ a „cestující jistě chápou, že bezpečnost je na prvním místě“. Palubní personál, jak zdůrazňuje s náznakem úsměvu ve svém hlubokém, důvěryhodném hlase, se o tom také dozvídá teprve teď. (Tak jim dejte pokoj.) Děkuje „váženým cestujícím“ za trpělivost a žádá je, aby se pohodlně usadili a relaxovali, protože by měli být už během příštích patnácti minut ve vzduchu.

Za patnáct minut nejsou ve vzduchu.

Letadlo stojí jako přilepené na ranveji po celých devadesát dva strašných minut. To je jen o něco málo déle než předpokládaná doba letu.

I optimisté nakonec přestávají opakovat: „Určitě to stihneme!“

Už jsou naštvaní všichni: optimisté i pesimisté.

Během té doby ta paní nestiskne tlačítko, jímž by přivolala letušku a řekla jí o svém přestupu na další spoj nebo rezervaci večeře nebo migréně nebo averzi k uzavřeným prostorům nebo o své velmi zaneprázdněné dospělé dceři se třemi dětmi, která už je na cestě na letiště v Sydney, aby ji vyzvedla, a co má teď dělat?

Nehází hlavou dozadu a nekvílí dvacet mučivých minut, jako to miminko, jež vlastně jen vyjadřuje pocity všech ostatních.

Nežádá, aby to dítě umlčeli, jako ti tři cestující, kteří vypadají, že až do středního věku žili v přesvědčení, že děti přestanou plakat na požádání.

Nežádá zdvořile, zda by mohla vystoupit z letadla jako ten nezletilý cestující bez doprovodu, jenž už toho po čtyřiceti minutách zpoždění má dost a myslí si, že by tu laserovou party možná přece jen ještě stihl.

Nežádá, aby jí bylo umožněno vystoupit i se svým odbaveným zavazadlem jako ta žena v overalu s leopardím vzorem, která cestuje někam, kde musí být, takže už nikdy s touto leteckou společností nepoletí, ale která se nakonec nechá uklidnit a pak si sama pomůže nějakými prášky tak účinně, že upadne do hlubokého spánku.

Nevykřikne náhle v čirém zoufalství: „Bože, copak někdo nemůže něco udělat?“ jako ta žena s červeným obličejem a drobnými kudrlinkami, která sedí dvě řady za plačícím dítětem. Není jasné, zda chce, aby se něco udělalo se zpožděním, plačícím dítětem nebo stavem planety, ale v tom okamžiku muž s hranatou čelistí opouští své sedadlo a nabídne dítěti obrovský svazek cinkajících klíčů.

Nejprve předvede, jak se stisknutím určitého tlačítka na jednom klíči rozbliká červené světýlko, a dítě úžasem a nadšením ztichne, k úlevě dojaté matky se slzami v očích a všech ostatních.

Ta paní během čekání nesáhne teatrálně po telefonu a trpkým tónem nikomu nesdělí, že „trčí v letadle“, „jsme ještě pořád tady“, „nemáme šanci stihnout další spoj“, „pokračujte beze mě“, „budeme to muset přeplánovat“, „budu to muset zrušit“, „nemůžu nic dělat“, „já vím! Je to neuvěřitelné“.

Nikdo si nebude pamatovat, že by ta paní během zpoždění utrousila jediné slovo.

Na rozdíl od elegantně oblečeného muže, který říká: „Ne, ne, miláčku, bude to naknap, ale jsem si jistý, že to ještě stihnu,“ ale podle toho, jak si zoufale klepe telefonem na čelo, je jasné, že to nestihne, že to není možné.

Na rozdíl od dvou přátel ve věku něco přes dvacet, kteří pili v letištním baru na lačný žaludek prosecco, a v důsledku toho se mnoho cestujících v jejich okolí dozvědělo intimní podrobnosti o jejich složitých pocitech z „Poppy“ – což je jejich společná přítelkyně, která není tak milá, jak se přede všemi tváří.

Ne jako ti dva muži kolem třiceti, kteří se navzájem neznají, ale navazují pozoruhodně hlasitou a mimořádně nudnou konverzaci o proteinových koktejlech.

Ta paní cestuje sama.

Nemá žádné příbuzné, kteří by ji rozčilovali svou pouhou existencí, jako ta čtyřčlenná rodina, jež sedí ve dvojicích podle pohlaví: matka a malá dcera, otec a malý syn a všichni zuří nad napjatou situací týkající se nabíječky na telefon.

Ta paní sedí hned u uličky, na sedadle 4D. Má štěstí: letadlo je relativně plné, ale prostřední místo mezi ní a mužem u okna je prázdné, což uvítala s povděkem. Řada cestujících v ekonomické třídě si později vzpomene, že si toho prázdného prostředního sedadla všimli se závistí, ale nebudou si pamatovat, že by si všimli té paní. Když konečně dostanou povolení k vzletu, paní nemusí být žádána, aby si prosím nastavila své sedadlo do svislé polohy nebo aby prosím zasunula svou tašku pod sedadlo před sebou.

Neaplauduje pomalým sarkastickým tleskáním, když se letadlo konečně začne rozjíždět směrem po ranveji.

Během letu si nestříhá nehty na nohou ani si nečistí zuby dentální nití.

Nedá facku stevardovi.

Nevykřikuje rasistické nadávky. Nezpívá, neblábolí nesmysly ani opilecky nepolyká slova.

Nezapaluje si ležérně cigaretu, jako by byl rok 1974.

Nevykonává sexuální akt na jiném cestujícím.

Nesvléká se.

Nepláče.

Nezvrací.

Nepokouší se otevřít nouzové dveře uprostřed letu.

Neztrácí vědomí.

Neumírá.

(Letecký průmysl na základě bolestných zkušeností zjistil, že ke všem těmto situacím může na palubě letadla dojít.)

Jedna věc je jasná: ta paní je prostě paní. Nikdo ji později nenazve „ženskou“ nebo dokonce „ženštinou“. Samozřejmě se o ní nikdo nevyjádří jako o „dívce“.

Její věk nikdo nedokáže s jistotou určit. Snad něco přes šedesát? Možná přes padesát. Určitě přes sedmdesát. Čerstvá osmdesátnice?

Stejně stará jako vaše matka. Stejně stará jako vaše dcera. Stejně stará jako vaše teta. Vaše šéfová. Vaše vysokoškolská profesorka. Nezletilý hoch bez doprovodu ji popíše jako „velice starou paní“. Ten starší pár zase jako „paní středního věku“.

Možná jsou to její šedivé vlasy, co ji tak jednoznačně zařazuje do kategorie „paní“. Jsou měkké a stříbrné jako drahé kotě. Sahají jí po ramena. Pěkně upravené. Hezké vlasy. „Hezká šedivá.“ Taková šedivá, že vás to přiměje uvažovat o tom, že si také necháte odrůst šediny! Teda až jednou. Ještě ne.

Ta paní je malá a drobná, ale ne tak malá a drobná, aby to vyžadovalo nějakou zvláštní pozornost. Nevyvolává shovívavé úsměvy okolí ani ohleduplné nabídky pomoci. Když se na ni podíváte, nenutí vás to zamyslet se, jak moc vám chybí vaše babička. Když se na ni podíváte, nenutí vás to vůbec k ničemu. Nedokážete odhadnout její profesi, povahu ani znamení zvěrokruhu. Ani vás to nenapadne.

Neřekli byste však, že je neviditelná.

Možná spíš poloprůhledná.

Ta paní není nijak oslnivě krásná ani nápadně ošklivá. Má na sobě hezkou zeleno-bílou blůzu s límečkem zastrčenou do úzkých šedých kalhot. Boty s rovnou podrážkou jsou praktické. Není nijak neobvykle ozdobená piercingem, šperky ani tetováním. V uších má malé stříbrné náušnice ve tvaru pecky a na límečku blůzy stříbrnou brož, které se často dotýká, jako by kontrolovala, zda je stále na svém místě.

To vše znamená, že paní, která se později stane známou jako „Smrtka“ na zpožděném letu z Hobartu do Sydney v 15:20, nestojí za nějakou velkou pozornost. Od nikoho. Ani od jediného člena posádky, ani od jediného pasažéra. Aspoň tedy dokud neudělá to, co udělá.

I tak to trvá déle, než byste čekali, než první člověk vykřikne, než někdo začne natáčet, než se rozsvítí tlačítka pro přivolání posádky a začnou zvonit po celé kabině jako pinballový automat.

Kapitola 2

Od vzletu uplynulo čtyřicet pět minut a na palubě vládne tichá, klidná a jen trošku rozladěná nálada. Zpoždění, kdy se čas zpomalil, natáhl a ztenčil, takže každá minuta trvala celých svých šedesát vteřin, je minulostí. Čas opět ubíhá svým obvyklým svižným neviditelným tempem.

V hlavní kabině se podávalo „lehké občerstvení“ v podobě mandlí, preclíků, krekrů a pikantního dipu. Těch pět cestujících v business třídě si vychutnalo „lehké jídlo“ (všichni si vybrali kuře) a poměrně hodně vína (všichni si vybrali pinot).

V hlavní kabině je už většina odpadků uklizená a většina sklopných stolků zase nahoře. Miminko i batole spí. Spí i nevěsta, ženich ťuká do telefonu. Nezletilý cestující bez doprovodu energicky hraje na svém zařízení nějakou hru. Oba křehcí staroušci sklánějí hlavy každý nad svou křížovkou. Posádka si tiše povídá o plánech na víkend a rozvrhu na příští týden.

Lidé využívají toalety. Obouvají si boty. Cucají mentolové bonbony. Nanášejí si balzám na rty. Vidí další kroky své cesty, které se před nimi rozvíjejí jako koberec: vyzvednout zavazadla z výdeje, postavit se do fronty na taxi, objednat Uber, napsat textovku osobě, která je má vyzvednout. Vidí se, jak vstupují do svých domovních dveří, hotelů nebo Airbnb, kde unaveně upouštějí na zem zavazadla.

„To ale byla noční můra,“ povzdechnou si svým partnerům nebo domácím mazlíčkům či čtyřem stěnám a pak se vrátí zpět do svých životů.

Ta paní si odepne bezpečnostní pás a vstane.

Je to paní, která si chce něco vzít z přihrádky nad hlavou. Nebo paní, která se chystá jít na toaletu. Je bezvýznamná, nezajímavá, nepodstatná, neškodná.

Skloní hlavu a přitiskne špičku prstu k malé broži připnuté na blůze.

Vstoupí do uličky a nehýbe se.

Jeden člověk si toho všimne.

Je to dvaačtyřicetiletý stavební inženýr, který trpí pálením žáhy a bolestí hlavy.

Leopold Vodnik, nikdy Leopold, pro všechny jen Leo – kromě své babičky z matčiny strany, dnes už mrtvé, a starého přítele z univerzity, jenž už dávno zmizel z jeho života –, sedí na místě 4C, přímo přes uličku vedle té paní.

Jejich řada je první v hlavní kabině. Před ní stěna, která jasně říká, že hned za tímto bodem se nachází business třída. Přes uličku je diskrétně zatažený závěs, aby zakryl ten luxusní životní styl, jenž se nabízí jen kousíček odtud.

Leo vypadá, jako by patřil do business třídy. Je to muž střední postavy s olivovou pletí, velkým, výrazným nosem a vysokým čelem, které náhle končí bujnou kšticí tmavých kudrnatých vlasů šíleného profesora, protkaných šedinami. Jedna z jeho sester mu nedávno poslala článek o vědcích, kteří objevili gen pro „syndrom neučesatelných vlasů“.

Má na sobě modrou plátěnou košili s vyhrnutými rukávy, šedé chino kalhoty a semišové kotníkové boty. Jeho žena říká, že se obléká lépe než ona. (Což není těžké. Neve většinou popadne to, co jí přijde pod ruku, a je jí jedno, jestli ty kousky spolu ladí. Jako někomu, kdo nedávno přežil přírodní katastrofu.)

Leo strávil celý let žvýkáním antacidu, masáží čela konečky prstů a neustálým koukáním na hodinky.

Je po všem. Musí se smířit s realitou. Školní muzikál jeho jedenáctileté dcery začíná za pět minut. On tam nebude, protože je tady: deset a půl kilometru nad zemí.

„Samozřejmě že budu včas doma a Lvího krále v pohodě stihnu,“ ujistil svou ženu, už když poprvé nadhodil, že možná poletí do Hobartu a doprovodí svou matku ke specialistovi.

„Pokud zpáteční let nebude zpožděný,“ připomněla mu Neve.

„To se nestane,“ ujistil ji Leo.

„Klepu na dřevo,“ řekla Neve, aniž by klepala na dřevo.

Leo má tak trochu pocit, že to zpoždění je její vina. Proč vůbec tuto možnost zmiňovala? V jejich vztahu je pesimistou spíš on.

Kdo mohl předvídat dvouhodinové zpoždění?

Neve, jak se zdá.

Leo znovu zkontroluje čas. Právě teď by se měl třást zimou v aule školy své dcery, syčet na svého dospívajícího syna, aby nechal ten mobil na pokoji a raději podpořil svou sestru, přátelsky s ostatními rodiči vtipkovat o arktické klimatizaci, šeptem požádat svou ženu, aby mu připomněla, jak se jmenuje Samiřin otec, a pak mu říct, že si už brzy musí zajít na to pivo, i když oba vědí, že se to nikdy neuskuteční, protože takový je holt život.

V hlavě mu buší výčitkami. Světla právě teď zhasínají. Opona se právě teď zvedá. Leo se naklání na svém sedadle tak daleko dopředu, že je prakticky v poloze k přistání.

Může si za to jen on sám. Nikdo se ho neprosil, aby tuhle cestu podnikl. Matka se dokonce vyjádřila: „Prosím tě, Leo, nevyhazuj tolik peněz za letenku jen na jeden den.“ Jeho tři sestry mu nebyly vděčné, že se té rodinné povinnosti ujal. Naopak. V rodinné skupině na WhatsAppu ho nařkly z mučednictví.

Ale on měl podivně silný pocit, že něco s matčiným zdravím není v pořádku a že by měl být u toho a vyslechnout, co řekne specialista.

Když před dvěma lety poprvé onemocněl jeho otec, Leovy myšlenky se točily hlavně kolem práce. Právě nastoupil na svou současnou pozici a práce ho úplně pohltila. Stále ho úplně pohlcuje. Neví, jak zabránit tomu, aby ho pohlcovala.

A pak: v pět ráno ho vytrhl ze spánku pronikavý zvuk telefonu a v něm hlas jeho matky, tak hlasitý, sebejistý a bdělý. „Ty a tvé sestry sem musíte hned teď přiletět.“ Ona ta dospělá, on mumlající, napůl spící dítě. „Cože, mami, co, proč?“ Ještě ani pořádně nezpracoval fakt, že jeho otec je vážně nemocný, natož aby si uvědomil, že by mohl zemřít, což se také stalo, právě toho dne, zatímco Leo a sestry čekali u pásu na zavazadlo té prostřední: ta si odbavila tašku.

Od té doby má pocit, že kdyby se víc soustředil, kdyby se tak neupnul k práci, mohl svého otce zachránit. Je nejstarší z dětí. Jediný syn. Je odhodlaný neudělat stejnou chybu i s matkou, mít v tomhle ohledu všechno v pořádku.

Tolik k těm zvláštním silným pocitům. Jeho starostlivost se nakonec ukázala jako poněkud přehnaná. Specialistovi stačilo pět minut a účtoval si tři sta dolarů, načež oznámil, že Leova matka je naprosto zdravá.

Leo není zklamaný proto, že matka je v dobrém zdravotním stavu.

Samozřejmě že ne.

Vlastně, upřímně řečeno, je trochu naštvaný, že matka nemá žádné zdravotní potíže. Potěšilo by ho, kdyby jí diagnostikovali něco vážného, ale léčitelného.

A také bezbolestného. Velmi svou matku miluje.

„No dobře,“ řekla Neve, když jí volal, že se opozdí. V tu chvíli si ještě myslel, že to stihne jen s malým zpožděním. Viděl se, jak sprintuje od brány, předbíhá ve frontě na taxi – kvůli dceři by porušil vlastní morální kodex! Ale pak letadlo dál mrzutě trucovalo na ranveji, pilot každou chvíli zahlásil to své nesnesitelné „omlouvám se, vážení“ a Leo se div nezbláznil.

„Nic s tím nenaděláš.“ Neve nepoužila větu: „Já ti to říkala.“ Tu nepoužívala nikdy. To byla její silná stránka. „Bridie to pochopí.“ V pozadí slyšel Bridie: „Doufám, že to není táta a nevolá, že přiletí pozdě.“

Už několik týdnů pomáhal Bridie s nacvičováním její role. „Je to malá, ale významná role, tati,“ sdělila mu vážně, když poprvé přišla domů se scénářem, a Leo se vyhnul Nevinu pohledu, protože Bridie je na nenápadné vzájemné úsměvy rodičů dost citlivá. Hraje „Zazua“ (teď, právě teď). Zazu je „upjatý, uhlazený zoborožec“ a způsob, jakým Bridie okamžitě tu roli uchopila, byl zázračný. Jak ovládá gesta! Upjatá, uhlazená gesta! Úplná Meryl Streep, vážně! Je tak objektivně dobrá. Zapomeňte na Mufasu. Zapomeňte na Simbu. Zářící hvězdou dnešního představení bude Zazu. Leo plně očekává, že Bridie sklidí bouřlivý aplaus vestoje. A on o to přijde.

To je jedna z těch životních chyb, kterých pak lidé na smrtelné posteli litují.

Hlasitě vydechne, opře se v sedadle a pohrává si se sponou bezpečnostního pásu. Rozepne ji a zapne, rozepne a zapne. Žena vedle něj zvedne hlavu od časopisu a Leo pevně proplete prsty. Je otravný. Takhle by se choval jeho čtrnáctiletý syn.

Při pomyšlení na syna se mu sevře srdce. Už několik měsíců Olimu slibuje, že příští neděli vyrazí na tu krásnou procházku do národního parku, kterou úplně milují, ale vždycky je to „příští neděle“, protože Leo musí často pracovat i o víkendech a tuto neděli bude muset dohnat vše, co dnes nestihl, což z něj mimochodem nedělá „workoholika“, ale jen člověka, který zkrátka má zaměstnání a musí ho dělat pořádně.

Jeho šéfka je přesvědčená, že je důležité dosáhnout zdravé rovnováhy mezi prací a soukromým životem. „Rodina je vždy na prvním místě, Leo,“ řekla, když Leo přišel s tím, že si dnes vezme volno, ale jedním z klíčových ukazatelů Leova výkonu je jeho „míra využití“. Jedná se o měřítko toho, kolik fakturovatelných hodin každý týden odpracuje v porovnání s tím, kolik hodin skutečně pracoval. Na svou míru využití neustále myslí: je to jako bzučící komár, kterého nesmí zabít. Někdy pracuje čtrnáct hodin denně, ale fakturuje pouze osm. Je to složité. Život je složitý. Potřebuje se jen naučit nakládat s časem. Jeho šéfka, která se o toto téma zajímá, mu doporučuje knihy a podcasty a také mu dává užitečné rady. Pracuje pro Lilith už tři roky. Je to výjimečná a inspirativní žena v profesi ovládané muži a on se od ní snaží učit, stejně jako se učil od svého prvního šéfa, který mu vracel výkresy počmárané červeným inkoustem, což Lea přivádělo k šílenství, ale nakonec z něj udělalo lepšího inženýra. Lilith mu nedávno řekla, že prvním krokem ke zvýšení produktivity je „důkladná analýza využití času“, ale na to Leo neměl čas.

Oli se už ani netváří zklamaně, když Leo řekne: „Možná si tu procházku uděláme příští víkend.“ Jen cynicky zvedne palec, jako by se jednalo o opakované nesplněné sliby dodavatele.

Žena na prostředním sedadle si lehce odkašle a on si uvědomí, že klepe levou nohou, jako by ho zasáhl elektrický proud. Položí si ruku na stehno, aby ji zklidnil.

Slyší hlas své ženy: Neupadej do spirály, miláčku. Nemohl uvěřit svým uším, když mu poprvé řekla miláčku. Ten sladký pocit v tu chvíli.

Vyšle křečovitý úsměv směrem ke své sousedce a doufá, že to žena pochopí jako nevyslovenou omluvu, ale ne jako vyzvání k rozhovoru.

Jmenuje se Sue a její manžel na sedadle u okna je Max. Leo to ví a ví o nich ještě mnohem víc, protože během zpoždění na letištní ploše neměl jinou možnost než zaslechnout něco z toho neuvěřitelného množství jejich telefonátů: „Počkej, Sue s tebou chce mluvit!“ „Zase tě předám Maxovi!“

Max a Sue jsou veselý, temperamentní pár středního věku, který se právě vrátil z cesty obytnou dodávkou po Tasmánii. Byla to bomba! Sue je drobná žena s růžovými tvářemi, jasnýma očima a má velká prsa. Když gestikuluje, na zápěstí jí cinká stříbrný náramek s přívěsky. Max je opálený bělovlasý muž s velkým, pevným, hrdým břichem. Jako Santa Claus po návratu z letní dovolené. Čiší z něj ta stejná sebevědomá mužnost jako z předáků, se kterými Leo pracuje: jsou to silní, hluční muži, kteří vědí, co dělají, a nemají potíže s organizací svého času.

Sue se zpočátku pokusila zapříst s Leem hovor, ale poté co se dočkala ne moc zdvořilých jednoslabičných odpovědí, vzdala to. Leo ví, že se jí mohl svěřit s tím, že zmeškal Bridiin koncert, a ví, že ona a Max jsou typy lidí, kteří by mu okamžitě projevili účast a zájem (z telefonátů usuzuje, že mají vnoučata – „Už se na vás s dědou moc těšíme!“), ale byl příliš nervózní, než aby si povídal.

Znovu se podívá na hodinky. Bridie je právě teď na jevišti.

Přestaň na to myslet.

V žaludku mu kručí. Umírá hlady. Odmítl „lehké občerstvení“, protože, jak hloupé, nechtěl zdržovat. Iracionálně ho rozčilovali všichni ti lidé, kteří si spokojeně pochutnávali na oříšcích a preclících. Chtěl, aby se všichni soustředili na cestu do Sydney.

Paní přes uličku vedle něj si rozepíná bezpečnostní pás.

Vstává.

Až dosud byla jen rozmazanou postavou v jeho periferním vidění. Kdyby se ho někdo na ni zeptal, popsal by ji jako malou ženu se stříbrnými vlasy, ale v žádném případě by ji nedokázal v řadě malých žen se stříbrnými vlasy poznat.

Přejde do uličky, přímo vedle něj, a otočí se čelem k zadní části letadla.

Nehýbe se.

Co to dělá?

Leo zdvořile upírá pohled na kapsu sedadla před sebou. Čte první řádek reklamy na poslední straně palubního časopisu: Na co čekáte? Rezervujte si ještě dnes plavbu po řece „Klenoty Evropy“! „Poznáme, že jsme staří, až nám ty plavby po řece začnou připadat atraktivní,“ říká Neve vždycky. Leo nepřiznal, že ho myšlenka na plavbu po řece láká už teď.

Stříbrovlasá paní se stále nehýbe. Trvá to už příliš dlouho. Jako by se na něj tlačila. Trochu ho tím otravuje.

Leo skloní pohled k jejím botám. Jsou malé, hnědé, dobře vyleštěné a pečlivě zavázané.

Paní tichým, zvučným hlasem řekne: „Na tři.“

Kapitola 3

No, kdysi jsem milovala jednoho hodně vysokého hubeného chlapce s tím nejkřehčím krkem. Dodával mi odvahu chodit na večírky a taneční zábavy, když jsem si myslela, že kvůli své plachosti snad omdlím.

„Na tři,“ říkal vždycky a vzal mě za ruku, protože mi bušilo srdce a mlžil se mi zrak. Pak odpočítával: „Jedna. Dvě. Tři.“

A vešli jsme dovnitř.

Tím by se mohlo vysvětlovat, proč jsem teď odpočítala: myslela jsem na něj.

Kapitola 4

Na tři co?

Leo si tu paní prohlíží. Její tvář je bledá a bez výrazu. Vypadá zmateně. Možná je vynervovaná. Těžko říct. Ohlédne se přes rameno, jestli jí někdo neblokuje cestu, ale ulička je volná.

Zvedne k ní pohled. Je stejně stará, stejně vysoká a má stejnou postavu jako jeho matka, až na to, že matka by si nikdy nevzala praktické boty. Ani přes svou mrtvolu. (Doslova. Leova matka chce být pohřbena ve svých luxusních lodičkách značky Jimmy Choo. Leova nejmladší sestra řekla: „Jistě, mami, uděláme to,“ ale Leovi naznačila pohybem rtů V žádném případě a ukázala na své nohy.)

Leova matka nemá ráda, když s ní lidé „jednají shovívavě“. Bylo by shovívavé zeptat se této paní, zda nepotřebuje pomoc?

Leo si všimne stříbrné brože připnuté na její halence.

Jeho rodiče provozovali v Hobartu čtyřicet let klenotnictví, a ačkoli ani Leo, ani žádná z jeho sester neměli zájem v tomto podnikání pokračovat, všichni v rodině automaticky vnímají šperky. Ta brož je malá, možná starožitná? Je to nějaký symbol. Starodávný symbol starého světa. Nevidí ji dobře, ledaže by se naklonil dopředu, což by bylo nevhodné, ale něco na té broži je mu podivně povědomé.

Je to nějak podivně spojené s ním. Dává mu to pocit… vlastnictví. Nejasné potěšení? Musí to mít něco společného s Vodnik Fine Jewels, ale co?

Nebo má význam ten samotný symbol? Počkat, má to něco společného se školou? Ne. S univerzitou? Myšlenky na univerzitu nevyhnutelně vedou k jedné z jeho nejbolestivějších vzpomínek, kdy stál na ulici před hospodou a křičel jako nikdy předtím ani potom, což nemá nic společného s tímto symbolem, ale počkat, už to skoro má –

„Jedna,“ řekne paní.

Začne zpívat, až napočítá do tří? Možná ji něco bolí? Snaží se psychicky připravit na další krok? Babička jeho ženy Neve trpí strašnými bolestmi nohou, chudinka, ale tahle paní je mnohem mladší než ona.

Leův otec vždycky říkal, že po 11. září je „připravený na potíže“, kdykoli někam cestuje. „Srazím k zemi každého, kdo se chová jen trochu podezřele,“ dušoval se otec se svým východoevropským přízvukem upřímně, i když to byl metr šedesát vysoký, dobrosrdečný, elegantně vypadající městský klenotník a hodný člověk, který v životě nikoho k zemi nesrazil. „Nebudu váhat, Leo.“

Srazil by teď jeho otec tuto ženu k zemi?

Nebudu váhat, Leo.

Ježíši, tati. Je to neškodná paní! Váhal bys!

„Dva.“

Je neškodná! Samozřejmě že je neškodná.

Zbraně už přes bezpečnostní kontrolu neprojdou.

A ženy neunášejí letadla.

Je to sexistické? Slyší svou nejmladší sestru: Dokázala bych unést letadlo líp než ty, Leo.

O tom není pochyb.

Leo si odkašle. Zeptá se té paní, jestli je v pořádku. To je správné a nejvhodnější řešení.

„Promiňte,“ začne, „jste –“

„Tři.“

Paní se otočí, natáhne ruku a ukáže přímo na pasažéra sedícího u okna v její řadě, hubeného muže kolem padesátky, který se sklání nad notebookem a buší dvěma prsty do klávesnice.

„Předpovídám,“ říká ta paní. Zaváhá, stále ukazuje přímo na něj. Jako by ho z něčeho obviňovala.

Předpovídá co?

„Předpovídám těžkou mrtvici.“

Muž zvedne hlavu, mračí se, že ho vyrušila, a přiloží si dlaň k uchu. „Promiňte, nerozuměl jsem?“

„Předpovídám těžkou mrtvici,“ zopakuje žena, nesměle, ale rozhodně, a stále na něj ukazuje. „Ve dvaasedmdesáti.“

Mužovy oči těkají sem a tam. „Promiňte, těžkou…? Já ne… jak můžu pomoct?“

Paní nic neříká. Spustí ruku a otočí se obličejem k Leově řadě.

Muž se přes uličku setká s Leovým pohledem. Zkřiví ústa v předstíraném zděšení, aby naznačil: Trochu divné! Leo se soucitně zašklebí. Muž pokrčí rameny a pokračuje v bušení do notebooku.

Leo je teď klidný. Není třeba tu paní srazit k zemi. On rozumí potrhlým starým dámám. Je vítaným rozptýlením od jeho smutku nad zmeškaným muzikálem. Ví, jak to zvládnout.

Leova babička trpěla v posledních letech svého života vaskulární demencí a rodině bylo doporučeno, aby se pokud možno a pokud to bylo bezpečné, její alternativní realitě přizpůsobila. Na někoho tak „upjatého“, jakým Leo zjevně je (toto slovo se mu často a dost tvrdě vrací), byl nečekaně flexibilní, když šlo o přizpůsobení se bludům své babičky.

Přizpůsobí se jakékoli roli, kterou od něj tato paní požaduje. „Těžká mrtvice“: znamenalo to, že byla kdysi lékařkou nebo sestrou? Vzpomíná si, že slyšel o důchodci, lékaři s demencí, který trávil dny diagnostikováním svých spolubydlících v domově důchodců. Chodil s něčím, co považoval za lékařský bloček na recepty, a neúnavně vypisoval pořád stejný recept na antibiotika.

„Předpovídám,“ říká paní. Ukazuje na Leova souseda Maxe, který zrovna něco fotí z okénka letadla.

Max se otočí od okénka, usměje se a je připraven na rozhovor. „Eh? Cože, má milá?“

„Předpovídám srdeční onemocnění,“ říká dáma. „V osmdesáti čtyřech letech.“

Max se zamračí. „Srdeční…? Nerozuměl jsem dobře. Přes ten motor není slyšet!“ Šťouchne do své ženy, aby mu pomohla.

Sue se na paní zářivě usměje a hlasitě řekne: „Promiňte, neslyšeli jsme to.“

„Srdeční onemocnění,“ opakuje paní, tentokrát také hlasitěji. „Ve věku osmdesáti čtyř let.“

„Máte srdeční onemocnění?“

„Ne! Já ne! Vy!“

„Srdce mám v pořádku.“ Max silně udeří pěstí do své mohutné hrudi.

„V osmdesáti čtyřech letech,“ opakuje paní. „Jak už jsem řekla.“

Max se zmateně podívá na svou ženu a Sue zasáhne, jak to dobré manželky dělávají, aby zachránily svého muže z matoucích sociálních situací.

„To je mi líto,“ říká. „Ztratila jste nedávno někoho blízkého?“

Žena vypadá rozčileně, ale její tón je tolerantní. „Příčina smrti. Věk úmrtí.“

V tu chvíli to Leovi dojde. Ona nestanovuje diagnózu, ona předpovídá.

„Příčina smrti, věk úmrtí,“ opakuje Sue opatrně. Položí ruku na sponu bezpečnostního pásu. „Dobře tedy.“

„Pane jo,“ říká její manžel.

Paní ukazuje na Sue. „Předpovídám rakovinu slinivky. Věk šedesát šest.“

Sue se nervózně zasměje. „Předpovídáte rakovinu slinivky? Jako příčinu mé smrti? Proboha. V šedesáti šesti? To mi přejete? Ne, děkuju pěkně!“

„Nezapojuj se.“ Max ztiší hlas a poklepe si na čelo. „Ona není úplně…“

„Něco s ní není v pořádku,“ souhlasí Sue tiše.

Podívá se zase na paní a promluví tím velmi specifickým, velitelským tónem, který si Leo tak dobře pamatuje od ošetřovatelek, které pečovaly o jeho babičku. „Brzy přistaneme, zlatíčko!“ Je to hlas, který má proniknout zmatením a zhoršeným sluchem. Leo ho nesnáší. Nikdy nemohl snést, když někdo mluvil s jeho impozantní babičkou, jako by byla ne příliš bystrá předškolačka. „Takže pokud chcete jít na toaletu, měla byste asi jít teď.“

Paní si povzdechne. Otočí se, aby posoudila Lea.

Leo se zeptá: „Vy nám tady říkáte, na co a kdy zemřeme?“

Později si za to bude spílat. Bude si myslet, že měl následovat Suein příklad a umlčet ji, ale jeho pocity se mísí se vzpomínkami na zmatený výraz jeho milované babičky a na to, jak on – Leo! – dokázal upokojit situaci a navodit klid, když se přizpůsobil jejím bludům. Byl v tom lepší než jeho sestry. To byly poslední dary, které babičce dal. Totéž udělá i pro tuto paní. Nezáleží na tom, jaké nesmysly plácá.

„Příčina smrti. Věk v době úmrtí,“ říká dáma. „Je to opravdu velmi jednoduché.“

„Zní to velmi jednoduše,“ souhlasí Leo. „Řekněte mi to na rovinu.“

Dáma namíří prst jako zbraň na střed Leova čela. Ruka se jí nechvěje. „Předpovídám pracovní úraz.“ Její oči mají hezkou barvu: jemně modrou jako vybledlá džínovina. Nevypadají jako oči šílence. Vypadají jako smutné, rozumné, odevzdané oči. „Věk čtyřicet tři.“

Čtyřicet tři! Leo to nebere jako šok – bere to stejně vážně jako věštbu z koláčku štěstí nebo horoskop –, ale cítí náhlý otřes. Koláčky štěstí a horoskopy obvykle nejsou tak konkrétní. V listopadu mu bude čtyřicet tři.

„Zemřu při pracovním úrazu? Tak to asi budu muset opustit své zaměstnání.“

Max se uznale zasměje, zatímco Sue vydá takový ten znepokojený zvuk, jaký vydává matka, když vidí své dítě dělat něco mírně riskantního.

„Osudu nelze vzdorovat,“ říká paní. Pohledem sklouzne po Leovi a svraští čelo.

„Tak to radši dám do pořádku své záležitosti!“ Leo teď hraje pro publikum. Tato veselá stránka jeho osobnosti se obvykle projeví až po dvou skleničkách. Tenhle chlap není upjatý! Nikdy se nedostává do spirály! Neleží v noci vzhůru a neužírá se starostmi o svou míru využití. Nikdo tohohle chlapa neobviňuje z toho, že je workoholik.

Paní nic neodpoví. Její tvář je jako zabouchnuté dveře. Skončila s ním. Udělá záměrný krok vpřed.

Leo se otočí na sedadle a sleduje ji. Zastavila se hned v další řadě. Stále dost blízko na to, aby se jí mohl dotknout.

„Předpovídám.“ Ukazuje na mladou ženu, která má na hlavě obrovská sluchátka nasazená přes šátek. „Onemocnění močového ústrojí. Věk devadesát dva.“

Žena si palcem odlepí jedno sluchátko z ucha. „Prosím?“

„No páni,“ žasne Sue a také natahuje krk, aby na tu paní viděla, Max kroutí hlavou a Leo se hloupě usmívá jako uvolněný, bezstarostný chlap, kterým není, a snaží se ignorovat pocit, jako by mu někdo jemně, ale vytrvale přikládal kostku ledu na dolní část páteře.

Kapitola 5

Prý jsem ukazovala na cestující a opakovala tato tři slova: „Osudu nelze vzdorovat.“

Vždycky mě učili, že ukazovat na někoho prstem je neslušné, takže jsem nevěřila, že jsem to dělala, dokud jsem neviděla fotografii, která se nakonec objevila v novinách, kde jsem zcela jasně ukazovala prstem, a to poněkud teatrálním způsobem, jako bych hrála krále Leara.

Trapné.

Všimla jsem si, že na té fotografii mám velmi hezké vlasy.

To mě samozřejmě nijak neomlouvá.

Každopádně tu větu „osudu nelze vzdorovat“ hojně používala moje matka, ne já. Vždycky říkala věci jako: Osudu nemůžeš uniknout. Nemělo to tak být. Mělo to tak být.

To zřejmě znamená, že byla „deterministka“.

Tak mi to alespoň řekl jeden vousatý muž na večeři v létě roku 1984. Nepamatuju si jeho jméno, jen jeho nádherně hustý hnědý plnovous. Často ho něžně hladil, jako by to byl milovaný domácí mazlíček stočený na jeho hrudi.

Jedli jsme rozvařené kuře na meruňkách a nedovařenou hnědou rýži v domě ze světlých cihel v severním předměstí Sydney Terrey Hills. Byl horký večer a naši hostitelé postavili do rohu místnosti rotující ventilátor. Každých pár vteřin nám silný proud vzduchu rozcuchal vlasy, takže jsme připomínali psy s hlavami vystrčenými z okének auta a vousatému muži vousy vlály doleva jako vlastenecká vlajka.

Z dnešního pohledu je to legrační, ale pokud si vzpomínám, nikdo se tenkrát nesmál. Byli jsme mladí, takže jsme se brali vážně.

Náhodou jsem dala k dobru velmi osobní historku o své matce. Někdy vyprávím osobní historky, když jsem nervózní a přeženu to s pitím, a obě tyto věci se samozřejmě na večeřích stávají dost často.

Historka, kterou jsem vyprávěla, vedla vousatého muže k poznámce, že moje matka byla „zjevně deterministka“, stejně jako on. Nikdo nevěděl, co to znamená, tak nám s laskavou shovívavostí věnoval minipřednášku (byl vysokoškolský profesor a přednášení ho bavilo ještě víc než průměrného člověka), během níž se naši hostitelé trpce a potichu hádali, jestli hnědá rýže má být tak křupavá.

Myšlenka determinismu, řekl, spočívá v tom, že vše, co se stane, a každé rozhodnutí nebo čin, který vykonáte, je „příčinně nevyhnutelný“. Proč? Protože všechno je způsobeno něčím jiným: předchozí činností, událostí nebo situací.

No. Nikdo z nás nechápal, o čem to sakra mluví. Počítal s tím. Vysvětlil nám to jednodušeji.

Řekl, že lidé můžou jednat pouze tak, jak skutečně jednají. Například vrah nevyhnutelně spáchá vraždu, protože jeho dětství, jeho geny, chemické procesy v jeho mozku, jeho socioekonomická situace, jeho strach z odmítnutí, výhodná blízkost bezbranné ženy na temném rohu ulice, to vše ho nevyhnutelně dovede k vraždě.

Někdo řekl, pokud si dobře vzpomínám, docela vášnivě, jako bychom mluvili o konkrétní vraždě, a ne o hypotetické: „Ale on se rozhodl vraždit! Měl svobodnou vůli!“

Vousatý muž se nám svěřil, že on sám je „skalní determinista“, a proto nevěří ve svobodnou vůli. Mezi předními zuby mu uvízlo zrnko hnědé rýže a nikdo, ani jeho žena, ho na to neupozornil. Možná si myslela, že to bylo příčinně nevyhnutelné.

To je to, co mě zajímá; to je to, na co bych se toho vousáče teď ráda zeptala: Pokud tedy svobodná vůle neexistuje, pokud jsou všechna vaše rozhodnutí a činy nevyhnutelné, musíte se za ně i přesto omlouvat?

Kapitola 6

Co to sakra…? Šlachy v krku Sue O’Sullivanové zakřičí, když příliš rychle otočí hlavu, aby viděla, co ta bláznivá ženská teď dělá.

„Au.“ Zase se otočí dopředu.

Sue je sestřička na pohotovosti, matka pěti dospělých synů a babička tří krásných holčiček a čtyř krásných chlapečků. Je to ten typ člověka, který pravidelně říká „to už jsem slyšela, to už jsem viděla“, protože už slyšela a viděla všechno, ale tohle je poprvé, co jí úplně cizí osoba v letadle klidně sdělila, že jí zbývají jen tři roky života.

Ve své práci by dlouho nevydržela, kdyby si brala k srdci všechno, co jí kdo řekne. Každý den se setkává s rozzlobenými, násilnickými, zoufalými, opilými, zhulenými a psychotickými lidmi. Plivou na ni hnusné urážky a občas i sexuálně podbarvené výhrůžky smrtí. Nezabírá to. Slova neublíží.

Teď však cítí úplně pošetilou touhu běžet za touto paní a požádat ji o jinou předpověď. Prosím. Hezčí.

Sue má v plánu v šedesáti šesti letech odejít do důchodu, ne zemřít.

Ještě nikdy s Maxem nevytáhli paty z Austrálie. Sue ještě neviděla všechno. Neviděla vůbec nic! Celá planeta plná hradů a katedrál, obrazů a soch, hor a oceánů čeká, až ji Sue a Max O’Sullivanovi uvidí a budou obdivovat. Oba vidí své budoucí cestovní vyhlídky skvěle, protože když dokážou bez problémů řídit obytnou dodávku po Tasmánii, proč by ji nemohli řídit i po Francii? Proč ne po Itálii? Umí řídit na špatné straně silnice! Jsou si docela jistí, že to zvládnou!

A teď se dozvídá, že žádné cestování nebude, protože velmi brzy vážně onemocní rakovinou slinivky břišní.

Tou špatnou. Všechny rakoviny jsou špatné, ale tahle je opravdu zlá. Těžko se na ni přijde včas. Nekončí dobře.

Není to samozřejmě pravda, ale je to mrazivá připomínka toho, že lidé, kteří si něco plánují, onemocní. Specialisté každý den sdělují kruté diagnózy. To, co potkává jiné lidi, může potkat i ji.

„Myslím, že dělá předpovědi pro celé letadlo,“ říká muž sedící vedle ní u uličky. Otočí se k Sue a ona se mu poprvé podívá do očí. Je to, jako by se pro něj najednou stala skutečnou osobou. Dosud byl otravným spolucestujícím: kroutil se a vrtěl jako batole, poklepával prsty o stehna, vyhýbal se očnímu kontaktu a dával jasně najevo, že je velmi důležitý a má velké zpoždění (ano, pane Důležitý, všichni máme zpoždění!), a tak nemá náladu na povídání.

„Neměli bychom zavolat letušku?“ ptá se ho Sue, protože vždy je nejlepší nechat pana Důležitého cítit se důležitým tím, že se ho zeptáte na jeho názor.

„Možná?“ odpoví muž ve stejnou chvíli, kdy Max podrážděně houkne: „Prostě ji ignorujte.“

Max točí svým telefonem v rychlých kruzích na opěrce ruky. Za chvíli rozbije displej. Jeho předpověď vypadá dobře. Má před sebou ještě desítky let života. Sue a ten nervózní muž jsou ti, kteří už zřejmě žijí na vypůjčený čas.

Sue pohledem hledá svou oblíbenou letušku, nádhernou mladou ženu s lesklými vlasy jménem Allegra (Sue vždy čte jmenovky), která si s nimi během zpoždění okouzlujícím způsobem povídala. Raději upoutá Allegřinu pozornost, než aby mačkala tlačítko pro přivolání někoho jménem „Karen“.

Slyší: „Předpovídám srdeční zástavu. Věk devadesát jedna.“

Sue se otočí, aby se podívala, ale není dost vysoká a nevidí pořádně přes opěradlo.

„Předpovídám alzheimera. Věk osmdesát devět."

Tón té ženy se s každou další předpovědí stává sebevědomějším a hlasitějším.

Přes hukot letadla jsou slyšet útržky mírně zmatené konverzace. Nikdo nepůsobí příliš znepokojeně.

„Ona má alzheimera?“

„Předtím říkala něco o moči.“

„Možná potřebuje na toaletu?“

Paní znovu promluví, téměř triumfálně: „Předpovídám smrt způsobenou drogami. Ve věku sedmatřiceti let.“

„Je mi sedmadvacet, ne sedmatřicet.“

„Brácho. Ona neuvádí tvůj současný věk. Říká, v jakém věku zemřeš na předávkování drogama.“

Sue si odepne bezpečnostní pás.

„Sedni si.“ Když vstane a otočí se k zadní části letadla, Max ji zatahá za rukáv. Sue ho odstrčí a klekne si na sedadlo. Výhoda malé postavy.

„Světlo bezpečnostního pásu svítí,“ říká Max.

„Nesvítí!“ Podívá se po celé délce letadla a všímá si těch pasažérů, se kterými si s Maxem povídali v Hobartu. Sedí tam ta těhotná žena, která si musela zout boty při bezpečnostní kontrole, chudinka. Sue jí pomohla. Je to její první dítě, cítí se skvěle, až na pálení žáhy, neví, jakého pohlaví miminko bude. Podle toho, že ho nosí hodně vpředu, Sue tipuje kluka. (Má bezchybnou bilanci v tipování pohlaví.)

Dále v řadě u východu sedí hodně vysoký, hubený mladík, který ale nebude basketbalista. Všichni Sueini synové měli stejně neohrabaný, rozpačitý výraz, když se najednou tak vytáhli: Nevím, jak jsem se dostal tak vysoko! Sue si s ním a velkým, vojensky vypadajícím mužem s krátkým sestřihem povídala v novinovém stánku. Nejprve předpokládala, že jde o otce a syna, ale brzy zjistila, že tomu tak není. Jak Max poukázal, ne všichni vysocí lidé jsou příbuzní.

Nevidí tu chudinku mladou matku s miminkem a batoletem, ale, páni, to miminko mělo opravdu hlas jako zvon! Počkat, tady je ta milá mladá slečna, která se při kontrole zavazadel tak třásla, že jí dvakrát upadl telefon. Max ho za ni v obou případech zvedl a Sue brzy zjistila, že ta chudinka má strach z létání a že poprvé cestuje sama. Jmenuje se Kayla. Sue zná jednu Kaylu středního věku, která provozuje útulek pro psy, a vyprávěla o ní téhle Kayle, což dívce poskytlo příležitost ukázat Sue fotky štěněte, které dostala k osmnáctým narozeninám, takže doufejme, že ji to rozptýlilo.

Muž na prostředním sedadle přímo za Sue, jehož brutálně tvrdé kolenní čéšky se jí občas zabodávají do beder, Sue nevidí. Jeho pozornost je upřena na paní, která mu říká: „Předpovídám neúmyslné zranění. Věk sedmdesát devět.“

Muži vyletí obočí vzhůru. „Jste zraněná?“

„Příčina smrti, věk při úmrtí, jak jsem myslím už několikrát řekla.“

Sue se neubrání úsměvu nad jejím tónem prozrazujícím sebeovládání. Je to tón profesionálky, která dělá svou práci a jedná s lidmi, kteří ji neposlouchají. Sue ten pocit zná.

Na letišti si té paní nevšimla, ale teď ji pozoruje, jako by rychle třídila pacienty, kteří se dostavili na pohotovost. Oči má jasné, ale zapadlé, rty suché a rozpraskané. Dehydrovaná? Sue odhaduje, že je jí něco přes sedmdesát. Na demenci je ještě mladá, ale možné to je. Není rozrušená, agresivní, neklidná ani zmatená. Nic nenasvědčuje tomu, že by užívala drogy. Vypadá obyčejně, povědomě a mile, jako někdo, koho Sue zná z aqua aerobiku nebo z místních obchodů. Má krásnou blůzku. Bílou s malými zelenými peříčky. Je to ten druh blůzky, který by se Sue líbil, kdyby ji viděla na ramínku, i když by si ji pravděpodobně nemohla dovolit. Kdyby seděly vedle sebe, Sue by jí ji pochválila.

„Předpovídám.“ Paní ukazuje na zamračenou ženu kolem čtyřicítky, která má na sobě jeden z těch pestrobarevných topů s flitry ve stylu kaftanu. Tahle vypadá spíš jako věštkyně než ta paní. „Zápal plic. Věk devadesát čtyři.“

Sue je rozhořčená. Proč se ta žena v kaftanu dožije čtyřiadevadesáti let? Nevypadá nijak zvlášť zdravě. Sue by vsadila na vysoký krevní tlak.

Paní popojde dál uličkou a Sue ji už přes hluk letadla neslyší.

Žena v kaftanu se podívá na Sue. „Víme, co se to děje?“

„Předpovídá úmrtí,“ vysvětlí Sue.

„Ó, tak to mám dobré. A co vy?“

Sue předstírá, že neslyší. Sedne si zpět a zase si zapne bezpečnostní pás. Muž za ní ji ještě víc tlačí koleny do zad. Slyší ho, jak říká: „Počkat, říkala, že se dožiju sedmdesáti pěti? To říkala? Nebo to bylo sedmdesát devět?“ Jako by nechtěl přijít o žádné další roky, které mu náleží.

„Víš, že říká nesmysly, že jo?“ Max položí ruku Sue na stehno. „Vůbec se tím nezabývej.“ Jeho ruka je příliš těžká. „Nemá přístup k našim zdravotním záznamům. Samozřejmě pokud není hackerka. V dnešní době je možné všechno.“ Neupřímně se zasměje.

„No, asi je to jasnovidka,“ říká Sue. „Nebo si to aspoň myslí.“

„Ty nevěříš na jasnovidky.“

„Jak to víš?“ opáčí Sue, jen aby byla protivná. Max často spokojeně předpokládá, že se jejich politické názory, vzpomínky, oblíbená jídla a oblíbené televizní pořady budou shodovat, a většinou se tak i děje, ale ne vždy! Jsou přece různí lidé!

„Byla jsi někdy u nějaké? Ne. Nebyla.“

„Vlastně ano,“ říká Sue. „Nechala jsem si vyložit karty. Všechny jsme to udělaly, když měla Jane padesátiny.“

„No, a pověděly ty karty něco o tom, že dostaneš – cokoli, co řekla?“ ptá se Max. Nechce říct slovo „rakovina“.

Kdykoli se doslechne o nějaké vážné diagnóze, první mimovolný výraz, který se mu mihne ve tváři, je čistý odpor. Strach maskovaný znechucením.

„Ne,“ zavrtí hlavou Sue. Bylo to před více než deseti lety. Věštkyně jí z tarotových karet zarmouceně předpověděla, že Suein manžel bude mít v příštím roce poměr s nějakou malou Italkou. Sue to Maxovi nikdy neřekla. Nechtěla mu podsouvat žádné nápady. Jen zvýšila frekvenci sexu, zaměstnávala ho. Pro všechny případy. Vypadal, že ho to potěšilo. Možná změnila jejich osudy.

„Tak vidíš,“ opáčí Max.

„No, jsem si jistá, že existují dobří i špatní jasnovidci,“ míní Sue. „Není to exaktní věda.“

Max bouchnul telefonem o opěrku. „To vůbec není věda!“

„Dobře, jen klid.“

Najednou to pochopila: Max se ji snaží přesvědčit, aby se nerozčilovala, protože on je rozčilený. Její manžel je samostatně výdělečně činný instalatér, nejpraktičtější ze všech mužů. Umí opravit a vyrobit cokoli, od domku na hraní přes dort až po „funkční model trávicího traktu“ pro vnouče, který má být hotový do školy na druhý den, ale nedokáže snést, když se vyskytne něco, čeho se má bát a není možné s tím nic udělat, neexistuje žádný způsob, jak to napravit.

Tajně se bojí, že ta paní skutečně něco ví o jejich budoucnosti. Maxovy pocity se vždy projevují jako něco jiného, jako když bolest v krku, čelisti nebo rameni může znamenat srdeční infarkt. Tak tomu bylo od chvíle, kdy se před čtyřiceti lety potkali, když k ní v církevní mládežnické skupině přistoupil blonďatý chlapec s širokými rameny a stroze se jí zeptal, zda by s ním nechtěla zajít do kina. Prosím, dodal. Sue dodnes neví, proč řekla ano, jelikož tenkrát vypadal, jako by mu někdo držel pistoli u hlavy, tak nepříjemný byl jeho výraz. Teprve když souhlasila, jeho tvář se úplně proměnila. „Vážně?“ Usmál se jako blbeček a odhalil slavné O’Sullivanovy dolíčky, které pak zdědí všech pět jejich synů a dvě vnoučata. „Opravdu? Počítal jsem s tím, že řekneš ne.“ Od chvíle, kdy uviděla ty dolíčky, byla ztracená.

„Nikdo nemůže vidět budoucnost,“ rozčiluje se Max.

Onkologové ano, myslí si Sue. Onkologové, neurologové, kardiologové, hematologové. Všichni ti zatracení „ologové“. Jsou to věštci. Nečtou z karet, ale z vašich krevních testů, skenů, genetických testů a vidí ve vaší budoucnosti strašné věci.

„Neumřu v šedesáti šesti, drahoušku.“ Vytáhne z kapsy sedadla před sebou palubní časopis a ukáže na reklamu na zadní straně. „Budeme se prohánět po Evropě.“

„Přesně tak.“ Maxovi úlevou poklesnou ramena. „Chudák stará holka je vyšinutá.“

Zvedne telefon nad časopis a vyfotí reklamu na říční plavbu. „Jedna z těch plaveb by mohla být zábava. Mohli bychom si to zařadit do itineráře.“

Nakloní se a osloví muže sedícího vedle Sue. „Doufám, že se nebojíte svého ,pracovního úrazu‘, kamaráde? Nevěříte na jasnovidce, že ne?“

„Ani ne,“ odpoví muž. „Ale asi budu příští rok v práci opatrnější. V listopadu mi bude čtyřicet tři.“

„Máte nebezpečnou práci?“ zajímá se Sue.

„Jsem stavební inženýr.“

„Tak to radši vždycky noste helmu,“ radí Max.

„No, většinou sedím u počítače, ale jo, určitě, to by mohl být dobrý nápad –“ Dá si ruce nad hlavu a předstírá, že se kryje před letícím předmětem.

„Promiňte, že jsme se nepředstavili,“ říká Sue. „Já jsem Sue a tohle je Max.“

„Leo.“ Muž se nakloní přes Sue a potřese si rukou s Maxem.

Na chvíli se odmlčí. Leo si pohrává s látkou kalhot. Max sepne ruce na břiše. Trochu moc dobrého jídla a dobrého vína v Tasmánii. Tento týden bude na jídelníčku hodně salátů. Sue pravou nohou píše ve vzduchu písmena abecedy. Před mnoha lety si natrhla vaz v kotníku a snaží se pokračovat v posilovacích cvičeních, kdykoli si na to vzpomene.

Leo se nyní otočí bokem k Sue, formálně, jako by byli na slavnostní večeři a on oslovoval hosta po své levici. Má krásné zelené oči. Sue přestane cvičit kotník a usměje se. Leo v ní budí mateřské city a také ji trochu přitahuje. Je znepokojivé, jak často se jí to v poslední době stává.

„Omlouvám se, že jsem nebyl dobrým společníkem,“ říká. „Kvůli tomu zpoždění jsem zmeškal školní muzikál své dcery.“

„Ach ne,“ říká Sue. „To je smůla.“ Pohladí ho po paži. Zapomene na přitažlivost a chová se jako babička. Odhadla ho úplně špatně. Není to žádný pan Důležitý, jen vystresovaný mladý táta. „Kolik jí je?“

Než stačí odpovědět, přes hukot letadla se ozve znepokojený mladý hlas. „Počkejte, co předpovídáte?“

„Dobře, takže si myslím, že rozhodně musíme –“ začne Sue, ale Max a Leo už sahají po tlačítkách pro přivolání letušky.

Kapitola 7

Hele, na tu otázku si dokážu odpovědět sama. Nemusím se ptát toho vousatého muže.

Za své činy byste se měli vždycky omluvit. Ať už věříte ve svobodnou vůli, nebo ne.

Na chování záleží.

Upřímná omluva má sílu zachránit přátelství, manželství, dokonce i život.

Prostě se omluv. To je vše, co musíš udělat.

Omlouvám se. Hluboce se omlouvám.

Vlastně bych se nemohla omlouvat víc.

Kapitola 8

Vedoucí kabiny Allegra Patelová je zrovna na toaletě, když zvonění spustí tu podrážděnou melodii. Tak to je Murphyho zákon. Nebo spíš Allegřin zákon. Dostala menstruaci o týden dřív a teď prohrabává tašku a hledá tampon a pokaždé, když si myslí, že už jeden našla, se ukáže, že je to pořád tentýž balzám na rty, což ji nutí tiše a tak trochu ďábelsky se smát.

Dnes má osmadvacáté narozeniny, sice nečekala šampaňské a bouřlivou oslavu, ale doufala, že to aspoň bude příjemně neutrální pátek, ne jeden z těch dnů, kdy se všechno neustále nějak kazí, kdy vám za očima zesiluje ten škrábavý pocit, jako byste tam měli smirkový papír.

„Dej pokoj,“ zamumlá, když pocítí první krutou svíravou křeč. Křeče jsou vždy horší, když ji zastihnou v letadle.

Zaloví hlouběji v útrobách tašky.

Euforická úleva: jeden osamělý a přenádherný tampon. Díky, vesmíre.

Potěšilo ji, když dostala rozpis své narozeninové služby: Sydney‒Hobart, Hobart‒Sydney. Doma bude včas na večeři s rodiči a bratrem. Tato trasa se jí líbí. Let není příliš dlouhý, ale ani tak krátký, aby se člověk honil jako blázen a snažil se všechno stihnout. A za jakýsi bonus považovala to, že do posádky byl zařazen i její kamarád Anders, kterého znala už od té doby, kdy spolu absolvovali hodiny teoretické přípravy. Na předletovou poradu dorazil s koblihami a kovově lesklým héliovým balonkem ve tvaru srdce.

Bohužel, od té chvíle to šlo z kopce.

„To ne! Ne tihle dva idioti spolu,“ zaúpěl Anders, když jejich dva piloti vkráčeli jako filmové hvězdy do posádkové místnosti. „V kokpitu nebude dost místa pro jejich přefouklá ega.“

Kapitán Victor „Vic“ Levine k nim promluvil se svou obvyklou strohou stručností. Běžné počasí. Plně obsazené lety. Není hrubý. Jen si prostě plně neuvědomuje existenci nikoho, kdo není kolegou pilotem. Pro něj jsou všichni členové palubní posádky zaměnitelní. Nejsou pro něj úplně skuteční. Jsou jako hologramy.

„Narozeniny, co?“ prohodil první důstojník Jonathan „Jonny“ Summers, místo toho aby řekl: „Všechno nejlepší k narozeninám, Allegro,“ jako normální člověk.

Přijal koblihu, kousl do ní jen nepatrně, zkřivil svou urážlivě hezkou tvář, jako by kousl do citronu, a pak ji před zraky všech hodil do koše.

„Nikdy nebudu nikoho milovat tak, jako nenávidím tohohle chlapa,“ zašeptal Anders Allegře do ucha. Zvláště ho rozčililo to neuctivé zacházení s koblihou, protože právě podstupuje drastický režim přerušovaného půstu. Příští víkend jde na svatbu, kde se setká s jednou svou bývalkou, kterou neviděl pět let. Allegra si oddechne, až bude konečně po svatbě.

Ostatní dva členové Allegřina dnešního týmu jsou v pohodě: lezou jí na nervy jen trochu.

Kim je klidná, baculatá žena, která pracuje u letecké společnosti od osmdesátých let a prochází se po kabině jako hostitelka grilovací party na zahradě. Opírá se loktem o opěradla sedadel, aby si mohla s pasažéry dlouze a přátelsky povídat. Rychlá obsluha je dobrá obsluha, ale nikdy to nebude rychlá obsluha, pokud máte Kim na druhé straně svého vozíku. Ellie je na opačném konci spektra, mladá a temperamentní. Právě dokončila výcvik a dostala odznak s křídly, takže překypuje novými znalostmi, touží zapůsobit a ujmout se každého hlášení v palubním rozhlase.

V prvním úseku letu Ellie informovala Allegru, že si Anders vzal z vozíku s jídlem sáček preclíků, což Ellie chápala jako „přísně vzato krádež“. Proč jsou ti nováčci vždycky takoví práskači?

„Bylo mi mdlo!“ hájil se Anders, kterému bylo trapnější to, že porušil svůj půst půlkou preclíku, než že porušil pravidla.

„Sněz je všechny, vypadáš jako mrtvola!“ sykla Allegra a v duchu si říkala, jestli se jeho hloupá dieta nemění ve skutečný bezpečnostní problém, který musí řešit.

A pak: to zpoždění.

Bylo by zdvořilé, kdyby ji piloti průběžně informovali, vzhledem k tomu, že to byla ona, kdo měl na starosti pořádek v letové kabině, kde panovalo stále větší rozčilení, ale piloti se dlouho neozývali a kojenec na palubě křičel jako porouchaný autoalarm a nálady cestujících vřely, bouřily a pak přetekly.

Nakonec se ukázalo, že příčinou zpoždění byl rozbitý bezpečnostní pás v kokpitu. Museli čekat, až někdo přiletí ze Sydney, protože v Hobartu není žádný stálý technik. Kdyby to cestující věděli, určitě by se nabídli, že závadu opraví sami. Není pochyb o tom, že ten chlap s hranatou čelistí, kterému dal Anders přezdívku „Superhrdina“, by to opravil i se zavřenýma očima.

„Projde horami, aby nás zachránil, než se uchýlíme ke kanibalismu,“ pošeptal jí, když oba sledovali, jak ten chlap kráčí uličkou. Allegra do Anderse šťouchla loktem. Sice přímo nepoužil výraz „havárie letadla“, ale rozhodně to naznačil.

Allegra by ten pás dokázala opravit. Je šikovná. Bezpečnostní předpisy však tak bohužel nefungují. Jednou byla na letu, kde museli hodinu čekat, než technik opravil jednu rozbitou přihrádku v horním úložném prostoru, což udělal pomocí kousku lepicí pásky. Trvalo mu to tři vteřiny, zuby odtrhl potřebný kousek a přitom ji pozval na drink.

Umyje si ruce, prohlíží si tvář v zrcadle a přepadne ji přitom ten znepokojivý, ale ne nepříjemný pocit, jako by byla mimo své tělo, který zažívá už od svých sedmi let. Dívala se na sebe v koupelnovém zrcadle a na pár vteřin se vznášela mimo sebe. „Opustila jsem své tělo!“ hlásila matce. „Opravdu?“ reagovala matka. „To je hezké.“

„Víš, že jsi šíleně krásná?“ řekl ten poslední muž, se kterým měla sex (už je to dva týdny a nikdy více, absolutně ne, s tím jsem skončila), když jí prstem přejížděl po klíční kosti.

„S ním jsi skončila, Allegro,“ zašeptá svému odrazu. „Skončila.“

On je jako závislost na nezdravém jídle: zpočátku lahodný, pak politováníhodný.

Šíleně krásná.

Teda, je to hezký kompliment.

Ne. Přestaň.

Lidé její krásu komentují tak často, že by nebylo upřímné nevěřit, že je atraktivní, ale středoškolská léta zanechávají stopy navždy. Tehdy byly za krásné považovány jen vysoké, hubené blondýnky, dívky, které se vracely z letních prázdnin – ironicky – s opálením, nad nímž se všichni rozplývali a chválili ho, opálením, které jejich pokožku zbarvilo do téměř stejně tmavého odstínu, jako měla ta Allegřina, jenže její hnědá nebyla ta správná hnědá. Dokonce i Allegřina matka říkávala: „Nechoď na slunce, Allegro, budeš moc opálená.“ Teď už by to máma neřekla. Posunula se, jako všichni.

Vzpomíná na Saru Perkinsovou v osmé třídě, jak jednou někomu vykládala: „Představ si, jak by Allegra byla krásná, kdyby nebyla, víš…“ Významně trhla hlavou. Řekla to před Allegrou. Myslela si, že je to kompliment, nebo alespoň ne urážka. Allegra si klade otázku, jestli se Sara Perkinsová někdy probudí zalitá studeným potem a pomyslí si: „Ach bože, opravdu jsem to řekla?“ Opravdu jsi to řekla, Saro Perkinsová, opravdu jsi to řekla.

Allegra najde v tašce panadol, strčí si dvě tablety do úst, spolkne je bez zapití (životní dovednost) a znovu si nanese rtěnku. Líčí se jen v práci. Je „povinna“ si nanést „minimálně“ podkladovou bázi, oční stíny a rtěnku. Mužský personál jako Anders musí být vždy hladce oholený a mít vlasy ostříhané nad límec, což je ironické, protože právě Anders naučil Allegru vše, co o líčení ví. Dával jí lekce, když spolu absolvovali výcvik v Melbourne. Allegra se směje pokaždé, když si na to vzpomene – jak tam Anders stál se štětečkem v ruce, smutně kroutil hlavou a povzdechl si: „Nemůžu uvěřit, že vy holky nevíte, jak se konturovat.“

Nikdy nezapomene na tu čirou radost, kterou cítila v den, kdy se stala letuškou. Její vysněná práce. Ne práce, kterou si pro ni vysnila její matka. Ta vždy chtěla, aby se Allegra stala zubařkou, což byla podivně konkrétní volba povolání, zdánlivě založená pouze na tom, jak dokonale si Allegra v dětství čistila zuby. Allegřin táta z ní má radost – miluje výhodu stand-by letenek zdarma pro členy rodiny, které zaměstnanci aerolinek mají jako benefit. Její bratr Taj naštěstí vystudoval medicínu, takže jím se můžou chlubit před prarodiči a Allegra je zase dělá „zajímavými“. Letěla hned den poté, co dokončila výcvik. Když toho prvního rána procházela letištěm, cítila se okouzlující a plná života. I po všech těch letech ji práce stále naplňuje radostí a tajně lituje své kamarádky, které od devíti do pěti sedí někde v kanceláři. Od nich nikdo nečeká, že budou sypat z rukávu nějaké zajímavé historky z práce (a ony je rozhodně nesypou), ale všichni rádi poslouchají vyprávění o Allegřině práci letušky.

Lidé vždycky chtějí vědět, jestli se jí už někdy během služby automaticky spustily ze stropu kyslíkové masky, a Allegra jim ráda vypráví o tom, jak při jedné její službě došlo ke ztrátě tlaku v kabině a masky se spustily, a ona viděla, jak si její pasažéři s hrůzou uvědomili, že možná měli dávat větší pozor při všech těch bezpečnostních instruktážích, které dosud ignorovali. Jednou se jí také stalo, že těhotné cestující praskla voda. Kdo by tušil, že se v každém těhotenském „bříšku“ nachází tolik plodové vody?! Allegra si pečlivě prostudovala potvrzení od gynekologa, které jí dnes předala pasažérka v pokročilém stadiu těhotenství při nástupu na palubu. „Jsem teprve v pětadvacátém týdnu,“ povzdechla si žena, „jen vypadám jako balon.“

Kim také zažila, jak se dva pasažéři poprali kvůli sklopenému sedadlu – nechyběly pěsti, křik, policie, virální video –, ale Anders je všechny trumfne, protože jemu loni jeden pasažér zemřel. Možná to bylo dokonce na téhle trase. Chudák jeho manželka seděla vedle něj. Myslela si, že si zdříml. Anders říkal, že ten muž byl starý, no ale ne tak starý jako Brumbál, to ne. Allegra od počátku pozorně sleduje ten starý pár na palubě. Jsou to lékaři v důchodu, nepotřebují vozíky, jejich jedinou pomůckou při chůzi jsou hole a oba mají luxusní hodinky Apple Watch, což je roztomilé. Allegra chce, aby je dopravili do Sydney živé a zdravé.

Narovná záda, stiskne namalované rty a sleduje, jak se její tvář v zrcadle přepíná do pracovního režimu: profesionální, zdvořilá, nehraj si se mnou.

Prosím, vesmíre, ať ta pípající tlačítka pro přivolání personálu neznamenají smrt nebo rvačku nebo rodící se dítě. Mám silné křeče. Navíc je zábavné vyprávět děsivé historky z práce až po tom, co se staly; ne tak moc, když k nim právě dochází.

Jakmile vyjde z toalety, podívá se na ovládací panel posádky: počítačovou obrazovku, která jí ukazuje přesnou polohu aktivních tlačítek pro přivolání posádky. Tři v prvních dvou řadách ekonomické třídy. Další zapípá během té chvilky, co se dívá. Něco se děje. Ví, že Anders balí zadní kuchyňku, ale proč se toho neujme horlivá Ellie? Jak Ellie dobře ví, mají za úkol sledovat kabinu a reagovat na tlačítka volání co nejrychleji.

Kim se věnuje hýčkání cestujících v business třídě, nabízí jim čokoládové kuličky se slaným karamelem a přehnaně někomu chválí náušnice.

„Děje se něco, o čem bych měla vědět?“ zeptá se jí Allegra. Závěs je zatažený, takže nevidí, co se děje v ekonomické třídě.

„O čem bych měla vědět já?“ Kim si ničeho nevšímá. Samozřejmě že ne.

Jedna z pasažérek zvedne sklenici na víno. „Kim, mohla byste mi dolít?“

„Samozřejmě, paní Leeová!“ usměje se Kim. „Hned jsem zpátky.“

Allegra zatíná zuby a přenechává business třídu Kim. Odhrne závěs a přehlíží hlavní kabinu. Nemůže tady okamžitě vidět nic neobvyklého. Lidé jsou v uličce, jak se v tuto chvíli dá očekávat: míří na toaletu, otvírají horní přihrádky. Ve vzduchu je však cítit nepatrná změna. Nic dramatického, ale něco tu je. Tiché šumění hlasů. Ne přímo rozrušené, ale konverzace je živější, než by se normálně dalo očekávat.

Dobře. Začneme vpředu u upovídaného manželského páru, který Allegře vyprávěl všechno o své dovolené v Tasmánii – možná o trochu podrobněji, než bylo během toho zpoždění nutné. Ví, jak se manželé jmenují, protože se představili tak nadšeně, jako by očekávali, že po tomto dni zůstanou všichni v kontaktu: Sue a Max O’Sullivanovi.

S úsměvem se nakloní, aby zhasla kontrolku Maxova přivolávacího tlačítka. „Co pro vás můžu udělat, pane O’Sullivane?“

„Je tu nějaká paní, o které si myslíme, že by mohla lidi rozrušovat,“ odpovídá Sue za svého manžela. Ukazuje přes rameno dozadu, jako by diskrétně označovala někoho za sebou na večírku. „Nás ne! My nejsme rozrušení. Jsme v naprostém pořádku.“

„Předpovídá úmrtí,“ vysvětluje Max.

„Úmrtí? Zastrašuje lidi?“ Allegra zbledne.

„Ne, ne, zlato, spíš něco jako jasnovidka. Myslí si, že je věštkyně nebo tak něco.“ Prstem naznačí u spánku kolečko. „Neškodná.“

Allegře brání ve výhledu na zadní část letadla pasažérka v kaftanu s flitry, která se snaží nacpat svou naditou příruční tašku zpět do horní přihrádky.

Ten dobře oblečený nervózní muž na sedadle u uličky vedle Sue říká: „Sedí naproti mně.“ Ukazuje na prázdné sedadlo přes uličku. Čtyři Delta.

„Dobře.“ Allegra se snaží si tu pasažérku vybavit. Zhasne jeho kontrolku. „Moc děkuju, že jste mi to dal vědět.“

O tři řady dál se ozve mužský hlas: „Co jste mi to právě pověděla?“

Allegra cítí, jak se jí zrychluje tep. To zvládneš, říká si. Kim zvládla rvačku; ty si poradíš s nějakou ulítlou věštkyní.

„Promiňte,“ osloví ženu v kaftanu. „Můžu projít?“

„Jistě, ale mohla byste mi s tím pomoct?“ Žena položí vyboulenou tašku zpátky na podlahu. Letušky by přísně vzato neměly pomáhat cestujícím zvedat zavazadla. Sbalil sis to, tak si to nalož. Ale v praxi Allegra lidem pomáhá pořád.

„Nejlepší je to kolečky napřed,“ radí Allegra. Chystá se zavazadlo zvednout a předpokládá, že se žena také zapojí, ale ta spustí ruce a ustoupí, a ještě k tomu ji sleduje se zamračeným výrazem, jako by Allegra byla nějaký hotelový poslíček pověřený péčí o její drahocennou tašku, zjevně naplněnou cihlami.

Allegra, která se přezula do balerín, jakmile se ocitli ve vzduchu, splňuje požadavek předepsané minimální výšky letecké společnosti. Má pocit, jako by se od té doby, co poprvé absolvovala ten děsivý „test dosahu“ v den výběrového řízení, zmenšila. Byla to úplně první překážka, které čelilo dvě stě nadějných uchazečů u vchodu do posluchárny. Museli si zout boty a dotknout se špičkami prstů natažené pásky.

„Dotkni se svých snů, zlato!“ pošeptal tenkrát Anders Allegře do ucha, ještě než věděla, jak se spolužák jmenuje. Později přiznal, že se bál, že si vykloubila rameno.

„Uf.“ Ucítí zřetelné píchnutí v kříži, jak se natahuje na špičkách, aby tašku zasunula na místo. „Myslím, že možná překračuje váhový limit pro příruční zavazadla, madam.“ Zabouchne skříňku.

„Boty,“ odpoví dáma v kaftanu. „My holky potřebujeme své boty.“

„Příště si zkontrolujte váhu zavazadla,“ doporučí jí Allegra s víc než okouzlujícím úsměvem, přičemž si představuje, jak vráží palce do očních důlků té hloupé namyšlené ženské, tak jak se to naučila ve školních kurzech sebeobrany.

Žena se posadí, spíš naštvaná než vděčná. Allegra má nyní volný výhled do uličky.

Malá šedovlasá paní je uprostřed letadla a ukazuje na pasažéry po obou stranách uličky, na jednoho po druhém, jako by přidělovala úkoly. Je jasné, že za sebou zanechává vlny mírného rozruchu. Doslova každá hlava se otáčí a sleduje její postup dozadu.

Allegra rychle kráčí uličkou. Rozsvítí se další dvě tlačítka pro přivolání palubního personálu, ale ona se nezastaví. Ta paní je asi o sedm řad před ní, stále ukazuje prstem a stále pronáší své výroky. Allegra se k ní přibližuje.

Muž v havajské košili zvedne ruku jako žák, který zná správnou odpověď. „Slečno?“

„Hned jsem u vás, pane.“ Pokračuje v chůzi, ale znovu je náhle zablokována. Tentokrát je to ta neuvěřitelně těhotná žena, nohy má rozkročené jako kovboj vcházející do baru s rukama na pouzdrech koltů, až na to, že ona se drží sedadel po obou stranách.

„Právě jsem zjistila, že se nedožiju čtyřicítky, což je teda smůla,“ oznámí Allegře bez úvodu, jako by byly staré kamarádky.

Obrovský pevný balon jejího břicha tlačí Allegru do boku. Allegře se dělá nevolno, když pomyslí na litry vody, které se tam uvnitř vlní. „Ta paní si zřejmě myslí, že je nějaká věštkyně.“

„Ano, moc se omlouvám,“ říká Allegra a snaží se přes ni něco vidět. „Pokusím se ji zastavit.“

„To nic. Jen jsem se tomu zasmála. Je to lepší než ty hrůzostrašné historky o porodech, o kterých si lidé myslí, že je potřebuju slyšet.“ Těhotná žena vyprskne. „Nebo ti, co říkají: ‚Teď už z té horské dráhy neseskočíš! Vyspi se, dokud ještě můžeš! Vypadá to, že každou chvíli praskneš!‘“

„Můžete klidně použít toaletu v business třídě.“ Allegra ustoupí stranou a ukáže směrem k přední části letadla.

„Ale to je v pořádku, žádné zvláštní zacházení nepotřebuju!“ Žena si poklepává prsty na břicho, jako by hrála na tahací harmoniku.

O kus dál zvolá jiná žena: „Ježíš je jediný skutečný prorok, má milá!“

„Prosím.“ Allegra se vmáčkne před něčí kolena, aby těhotná žena mohla bez překážek projít do přední části letadla.

Majitelka kolen využije příležitosti. „Je tu jedna paní –“

„Ano.“ Allegra se na tu cestující ani nepodívá. „Vím o ní.“

Zazvoní další dvě tlačítka pro přivolání posádky. Nějaký zděšený hlas sílí. Kojenec začne znovu plakat. Ellie a Anders jsou stále nezvěstní.

„Bože.“ Těhotná žena se zamračí. „Zajímalo by mě, jestli ji někteří lidé berou vážně.“

„Jo, vlastně se snažím –“

„Ach! To jste měla říct!“

Těhotná žena se odsune se svým obrovským břichem z cesty a Allegra opět kráčí uličkou tak rychle, jak si troufá, aniž by budila dojem, že se jedná o skutečnou naléhavou situaci, i když si začíná klást otázku, zda by to tak nemohlo být.

Kapitola 9

„Jestli mi vypršel čas, tak ať!“

To byla ta povrchní poznámka, která mě vedla k tomu, že jsem náhodou prozradila velmi osobní historku o své matce, když jsme na té dávné večeři jedli to příšerné kuře s meruňkami.

Muž naproti mně už nějakou dobu pociťoval jistou zdravotní potíž, ale odmítal se nechat vyšetřit lékařem. Jeho žena o něj měla obavy.

Teď už si na ten příznak nevzpomínám. Netrapte se tím. Není to důležité.

Tenkrát jsem poznamenala, že si myslím, že je hloupé nechodit k lékaři. Do té chvíle jsem moc nemluvila a moje poznámka vyvolala náhlé ticho. Okamžitě mi došlo, že slovo „hloupé“ bylo na náš lehký tón konverzace příliš silné.

„Pošetilé“ by byla lepší volba. Vyznělo to, jako by mi na zdraví toho muže záleželo až příliš. Nebyl to můj manžel! Znala jsem ho chvíli! Bála jsem se, že si lidé budou myslet, že mě přitahuje.

Přitahoval mě. Byl moc hezký.

Bylo mi trapně, a tak jsem se pokusila vysvětlit své silné zaujetí. A řekla jsem pravdu.

Vysvětlila jsem, že moje matka vždycky nesnášela doktory. Byla přecitlivělá a pověrčivá, takže úmyslně ignorovala příznaky nemoci, která ji nakonec zabila.

„Osudu nelze vzdorovat!“ prohlašovala znovu a znovu, až se mi chtělo křičet.

Vlastně si vzpomínám, že jsem jednou opravdu křičela. Bylo to v autě, když jsem jí jela do obchodu koupit zázvorové pivo, což bylo to jediné, co její žaludek v posledních týdnech snášel. Vzpomínám si, že na zadním sedadle vozu, který na semaforu zastavil vedle mě, sedělo nějaké dítě a s hrůzou mě fascinovaně pozorovalo, jak beze zvuku hulákám.

Matka zemřela týden před svými šedesátými narozeninami. Byla to smrt, které se dalo zabránit, ale ona se rozhodla tak neučinit.

„No, víte, vaše matka byla deterministka,“ poznamenal vousáč a pustil se do přednášky o determinismu.

„Svou úlohu jsem splnil, je čas odejít,“ prohlásil Einstein. (Zřejmě.) „Udělám to elegantně.“