Přeložila Zuzana Hanešková

IF IT MAKES YOU HAPPY
Copyright © 2025. IF IT MAKES YOU HAPPY by Julie Olivia
The moral rights of the author have been asserted.

Translation © Zuzana Hanešková, 2026
ISBN 978-80-249-6065-4

Tuto knihu věnuji sobě.

Šestileté Julii, která se proškobrtala vystoupením na přehlídce talentů na píseň „Spice Up Your Life“.

Nikdo si to nepamatuje. Doufejme.

Poznámka
autorky

Tato kniha je mým milostným dopisem podzimním měsícům a koncům devadesátek. Najdete v ní útulnost dožínek, šustění listí, oslavy Halloweenu a koláče na oslavu Dne díkůvzdání! Také se připravte na pár klišé z devadesátkových romantických komedií. Nemohla jsem si pomoct. Přestože je tato kniha plná zábavné nostalgie a podzimní atmosféry, ráda bych také uvedla následující varování ohledně obsahu:

• popisné erotické scény

• explicitní jazyk

• smrt rodiče v důsledku infarktu (mimo scénu)

• truchlení nad blízkým člověkem

• opuštění rodičem a odcizení

• rozvod

• nevěra (mimo scénu; netýká se hlavních postav)

Buďte k sobě při čtení laskaví, přátelé.

A teď si vezměte přikrývku, zapalte příjemnou svíčku a vraťte se do podzimu roku 1997!

xo Julie O.

Playlist

1. „One Headlight“ – The Wallflowers

2. „There She Goes“ – Sixpence None the Richer

3. „No Rain“ – Blind Melon

4. „Dreams“ – The Cranberries

5. „Real World“ – Matchbox Twenty

6. „Say You’ll Be There“ – Spice Girls

7. „Black“ – Pearl Jam

8. „I Want You“ – Savage Garden

9. „I Put a Spell on You“ – Nina Simone

10. „Sex & Candy“ – Marcy Playground

11. „Lovefool“ – The Cardigans

12. „Linger“ – The Cranberries

13. „You Gotta Be“ – Des’ree

14. „Come as You Are“ – Nirvana

15. „You Were Meant for Me“ – Jewel

16. „Save Tonight“ – Eagle-Eye Cherry

17. „Head Over Feet“ – Alanis Morissette

18. „Uptown Girl“ – Billy Joel

19. „If It Makes You Happy“ – Sheryl Crow

Prolog

MICHELLE

ČERVENEC 1997

Na dnešek jsem se připravila, jak nejlépe to šlo – přichystala jsem si jednoduché černé šaty, vyzvedla květiny, sešla se s knězem –, ovšem povědět na matčině smutečním obřadu rodině, že jsem se rozvedla, jsem v plánu neměla.

„Za pět minut odcházím,“ zašeptá mi Allen důrazně do ucha.

„Já vím.“

„Jestli to neuděláš, řeknu jim to sám.“

Zaskřípu zuby. „Já vím.“

Allenovi nesmí uletět letadlo. Jistě, můj exmanžel si mohl zabookovat letenky na zítřek po vigilii, ale když už vás k rodině formálně nic neváže, je zřejmě jedno, jestli své bývalé tchyni vzdáte úctu. Pohrávám si s přívěskem na krku a sleduji dlouhou řadu hostů, vinoucí se kostelíkem. Přinutím se usmát na kohosi, koho ani neznám.

Prudce se nadechnu a pomalu vydechnu. „Neměli bychom to dělat dneska.“

Allen odvrátí pohled. Zkřiví rty. „Ano, ale měli bychom jim to oznámit společně. Jedinou příležitost máme dneska. Tak je to správné.“

Tak je to správné.

Před dvěma měsíci k nám domů zavolala mnohem energičtější a mladší žena, než jsem já, aby mi sdělila, že neměla tušení, že je Allen ženatý. Stejně jako on i ona prohlásila, že jí připadá, že povědět mi pravdu „je správné“.

Na jeho morální rozpory nepoukážu. Nemá cenu se hádat, když nemohu vyhrát.

Měli jsme mé rodině o našem rozhodnutí, že se rozvedeme, povědět. Jeho rodina to ví už několik týdnů. Když se však matčin stav nečekaně zhoršil, nikdy mi nepřišlo, že je vhodná chvíle. Právě jsem doplňovala poslední detaily v papírech, když mi zavolal táta a sdělil mi, že zemřela.

Allen si odkašle a uhladí si dlaněmi luxusní, na zakázku ušité sako. Většina mužů by si nejspíše pohrávala s knoflíky obleku, ovšem Allen není ten typ muže, co by na veřejnosti ukazoval slabost. Ani v bílém plášti v nemocnici. A rozhodně ne při posledním rozloučení.

Mnozí z přítomných jsou lidé, s nimiž se máma poznala v době, kdy pracovala jako zdravotní sestra, a je tu dokonce i pár mých zaměstnanců, ale vidím i spoustu dalších, které nepoznávám. Tito neznámí truchlící na sobě mají nepadnoucí obleky a šaty, které už dávno vyšly z módy, jako by se museli hodně snažit, aby sehnali vhodný oděv. Starší žena v poslední lavici si oblékla punčochy ve švestkové barvě. Muž sedící vedle ní má brýle, jaké se nosily v sedmdesátkách, které mu zakrývají značnou část obličeje.

„Co je to za lidi?“ zamumlám.

Allen jen pokrčí rameny.

K rakvi přistoupí rodina – muž, žena a dvě dcery. Patří k těm neznámým tvářím. Muž mohutnou paží objímá hubenou pubertální dívku, které tuhé blond vlasy padají do tváře opuchlé pláčem. Na boku má pak posazenou mnohem mladší holčičku, jež mu svírá kravatu. Žena – předpokládám jeho manželka – stojí se založenýma rukama a kyticí za nimi.

Napadne mě, jestli jsou šťastní. S Allenem jsme se rozhodli – společně, jako jsme činili všechna rozhodnutí –, že nebudeme mít děti. Chránili jsme naše kariéry a hezký dům ve městě, který by nezvládl stěny pomalované pastelkami. Koberce byly na rozlité mléko příliš drahé. Děti byly příliš divoké a my příliš… nedivocí.

Sleduji, jak táta staví holčičku na zem. Od manželky bere kytici a rozhlíží se přes pohupující se hlavy, které postupují kostelíkem. Zajímalo by mě, koho hledá. Očima přejede k nám a jeho pohled se setká s mým.

Zadrhne se, jako když se zip zasekne v látce, a na břiše pocítím jeho škubnutí, když s sebou vezme pár vláken. Nemohu odtrhnout zrak. On také ne.

V určitém směru je hezký tím tradičním způsobem – v tom se hodně podobá Allenovi. Výraznou čelist má hladce oholenou. Vysoké lícní kosti modelují tváře. Na silnějším krku je vidět ohryzek a samotný krk přechází do vystouplých klíčních kostí, které jsou vidět díky rozepnuté košili a povolené kravatě, za kterou ho dcerka před chvílí tahala. Je vyšší než ostatní muži v řadě. Sako se mu napíná na širokých ramenou. Ano, velice konvenčně hezký muž.

Je však přitažlivý i jinak – rysy, kterými se Allenovi nepodobá. Tmavě hnědé vlasy nemá zastřižené nakrátko – účes lze nejlépe popsat jako nedbalý. Snad se pokusil je napomádovat, ale příliš často si je nervózně prohrábl. Nos má lehce nakřivo. A přestože má napjatě stažené rty, na jedné straně úst vidím malou vrásku. Je to vráska od smíchu, kterou nedokáže schovat dokonce ani při smutečním obřadu.

Jeho oči získají klidnější výraz, jako by mi v duchu nabízel židli, abych se k němu v našem tichém prostoru, kde je vše vidět, připojila. Působí naprosto uvolněně. Nikam se nechystá.

Roztřeseně se nadechnu. Jak to, že hledí na někoho úplně cizího, a přitom vypadá tak klidně? Líně zalétne očima k Allenovi a pak zpátky. Jeho pohled cítím až hluboko v útrobách, jako by viděl, co ukrývám – jako by věděl o rozvodu.

„Psst.“

Když zaslechnu sestřin hlas, srdce mi vylétne až do krku. Sařina hlava vykukuje z postranních dveří ve vestibulu za námi.

„Shelly, pojď sem.“

Zatímco mě Sara táhne zpět do místnosti, Allen jen obrátí oči v sloup. Pokusím se naposledy na cizího muže kradmo pohlédnout, ale než to stihnu, zabouchnou se mi dveře před nosem.

Za příznivějších okolností slouží místnost nevěstám. V rohu stojí velké oválné zrcadlo. Kolem malého stolku jsou rozestavěné polstrované mahagonové židle. Stále mám před očima, jak před pěti lety seděly v rohu moje tři družičky – Sara, Allenova sestra a moje spolubydlící z vysoké. Nevzpomínám si, kdy jsme spolu naposledy mluvily.

„Musíš si promluvit s tátou,“ vychrlí Sara.

Zamrkám a přikývnu. „Dobře.“

„Snažila jsem se, ale –“

„To je v pohodě,“ přeruším ji. „Nedělej si starosti.“

Koutek lesklých růžových rtů se zvedne, ale oči se neusmějí. „Děkuju. Nevím, jak dokážeš být tak –“ mávnutím ruky přejede moji postavu, „– vyrovnaná. Vždycky vypadáš, že máš všechno pod kontrolou.“

Moje sestřička je z nás dvou ta mírnější. Je to drobná blondýnka s vlasy platinového odstínu, za který jsou jiné ženy ochotné zaplatit jmění – přesný opak mých a tátových hnědých kadeří. Ale zatímco mně příroda nadělila dvojitou hnědou, protože mám máminy oči, ona po tátovi zdědila nádherně modré, které se nyní třpytí jen tak tak neprolitými slzami. Má dost emocí pro nás obě. To na ní miluji.

„Jak to zvládáš?“ zeptám se.

„Jsem v pořádku.“ Sara se nazdařbůh natáhne a načechrá mi vlasy. „Zaseklá v nechutné černi. A co ty? Allen se chová příšerně divně. Ale to on nejspíš vždycky.“

Sevře se mi žaludek a něco neurčitě zamumlám.

Povzdechne si. „Je tam spousta lidí, co?“

Sara mluví poněkud nesouvisle, a proto se ji pokusím utěšit nenuceným: „Pozvalas nějaké přátele z umělecké školy?“

Pobaveně si odfoukne. „To zrovna. Dostala bys z nich infarkt.“ Obě ztuhneme. Vytřeští oči, zatímco já stisknu rty. „To bylo…“

„Nechtěně,“ dořeknu místo ní. „Já vím.“ Pokusím se usmát. „To nic, Saro.“

Rychle si pro sebe přikývne a svraští obočí. „No, mimochodem… Myslím, že jsou to lidi z Copper Runu. Víš, že se máma hodně zapojovala do všeho dění ve městě.“

„Vím.“

Před rokem se naši rodiče přestěhovali na důchod do malého městečka ve Vermontu, kde si otevřeli kýčovitý penzion. Technicky vzato patřil jim oběma, ale byla to mámina srdeční záležitost. Dává smysl, že sem obyvatelé Copper Runu dorazili. Máma byla ten typ člověka, kterého si za pouhý rok dokážete zamilovat a vážíte si ho. Zavřete mě na dva roky s jedním člověkem do stejné místnosti, a stejně si budeme navzájem cizí. Možná proto se mi manželství nevyvedlo.

„To jeli až do Seattlu?“ zeptám se. „Přes celou zemi? A město zavřeli?“

„Nebuď zlá,“ napomene mě s úsměvem Sara. „Jsou to dobří lidi.“

„Nezodpovědní lidi,“ poškádlím ji s náznakem úsměvu. Vytratí se stejně rychle, jako se objevil.

Promnu si lalůček a zatočím malou perlovou náušnicí.

„Kde je táta?“ zeptám se.

Sara zvedne palec a začne si kousat nehet. „V rohu.“

„No tak,“ ozvu se a spěšně jí stáhnu ruku. „To je v pořádku. Já jsem v pořádku. Ty budeš v pořádku.“

Sara pomalu přikývne a pak si mě prudce přitáhne a obejme mě. Objímám ji tak dlouho, jak potřebuje, než se nakonec odtáhne.

Poplácám ji po rameni. „Za chvíli jsem zpátky.“

Na druhé straně salonu pro nevěstu sedí v rohu táta a hledí vysokým oknem ven na město. Kostel stojí na nároží na křižovatce, kde klaksony vyřvávají na plné pecky a zelená na semaforu znamená, že jste měli zrychlit už před pěti vteřinami.

Táta má ruku položenou na Rocketových zádech a nepřítomně hladí psa po nadýchané černobílé srsti.

Ještě párkrát border kolii poplácá a pak Rocket skloní hlavu, aby na něj nedosáhl. Odloudá se k protější zdi a střelí po mně pohledem, jako by chtěl říct: Tak, utěšil jsem ho. Spokojená? Pak se posadí, víc zprudka, než je nezbytné.

To Allen měl dneska Rocketovi sehnat hlídání. Jenže se pochopitelně nenamáhal, stejně jako se až do včerejška nenamáhal mi říct, že po rozvodu dostanu jeho psa já, protože Rocketa nemůže odvézt do ciziny.

Rocket mě neposlouchá. Stěží se ode mě nechá pohladit. Ale co jsem měla dělat? Rocket může buď zůstat se mnou, nebo s Allenem zamířit do psího útulku. Se svou povahou primadony by to Rocket nezvládl a já nejsem taková necita. Rocket by v kostele vlastně vůbec neměl být, ale nebude nikoho obtěžovat – dokonce i když se ke mně chová přezíravě.

Tátovi visí ruka ochable podél těla v místě, kde stál před chvílí Rocket. Natáhnu se a vezmu jeho dlaň do své.

„Ahoj, Škebličko,“ zamumlá a chabě se usměje.

„Jak se držíš?“

„Dobře.“ Kruhy pod očima vypovídají o něčem jiném. „A ty?“

„V pořádku,“ odvětím.

Pustí mou ruku, natáhne se a přejede prstem přívěsek, který mi visí na hrudi. „Ten je matčin?“ Dotýká se tenkého řetízku, který se vlní v prohlubni v mé klíční kosti. „Začínáš být příliš vyhublá.“

„Jsem v pořádku,“ zopakuji.

„Moc dobře uměla vybírat hezké věci,“ přemítá táta spíše směrem k sobě než ke mně. „Náhrdelník. Povlečení v penzionu. Víš, jsou tam ty ubrousky, co se jí tak líbí. Ty malé lněné s –“ Zlomí se mu hlas.

„Tati…“

Proplete si prsty a zalétne rychlým pohledem k zavřeným dveřím, které vedou do rychle se plnícího kostela. „Kdo všechno tam je?“

„Zjevně celý Copper Run.“

„Ach.“ Na rtech se mu objeví náznak úsměvu. „Jsou to dobří lidi.“

„Slyšela jsem.“

„Jak to zvládá Allen?“ zeptá se.

Mimoděk zatnu zuby. „Je v pořádku.“

„V pořádku je dneska tvoje odpověď na všechno?“

Unikne mi nechtěné odfrknutí. „Ano.“

Koutkem oka vidím, že na mě Rocket zírá přivřenýma očima. Zatnu pěsti. Pes ví, že musím vytáhnout ten rozvod, stejně jako to ví ten cizí muž venku.

Jak to mám ale tátovi a Saře říct? Ahoj, jsem vaše workoholická dcera/sestra, které je skoro třicet a nedokáže si udržet manželství.

Allenovi je dvaačtyřicet, je lékař, stěhuje se za prací do zahraničí a má vzkvétající vztah se ženou, která je stejně stará jako já, když jsme se seznámili.

Saru to rozruší, ale já nechci, aby mě někdo litoval. Allen už o mě nestojí a já ho nebudu nutit, aby zůstal. Bylo to rozumné rozhodnutí. Dobré. Ale nemám zájem ani o balonky a konfety.

„Jak se mám vrátit?“ zašeptal táta.

„Do kostela?“ zeptám se.

„Do penzionu,“ upřesní třesoucími se rty. „Nemám ponětí, kam co dávala. Starala se o účty, o kalendář – můj bože, nemůžu obvolat hosty. Teď vrcholí sezona. Máme skoro plno. Nemůžu… Nemůžu…“

Nadechnu se. „Tati. Nějak to vymyslíme. Vždycky něco vymyslíme.“

„Ty to vždycky vymyslíš,“ opáčí. „Jsi silná po matce.“

„Sara taky. Má její sílu a k tomu i energii. S penzionem si poradí skvěle.“

Opakovaně přikyvuje a mne si spánky. „Máš pravdu; máš pravdu. Půjde jí to samo. Máš pravdu.“

Oba víme, že Sara zdědila máminy dobré vlastnosti. Její laskavost. Její optimismus. Její nadšení a tvořivou stránku. Takové vlastnosti potřebuje ten, kdo zdědí milovaný penzion – kdo není jako chladná starší dcera. Ne snad, že bych o něj stála.

V prosinci Sara konečně promuje. Potom se této role bez problémů ujme – pokud to táta do té doby zvládne. Ten v tuto chvíli nicméně vypadá, jako když nemá pod kontrolou vůbec nic.

Dveře kostela se pootevřou a dovnitř pronikne tiché šumění konverzace. Allen zlehka vkráčí do místnosti, kroky jeho oxfordek značky Valentino klapají po linoleu a já se celá napnu. Rocket se k němu přižene a divoce vrtí ocasem. Allen ho poplácáním uklidní a pak ho odstrčí stranou.

„Jsi připravená, Shelly?“

Možná je to nedostatkem spánku, ale při té otázce se mi v mysli vznáší mlha.

Táta se začne zvedat. „Musíme jít –“

„Ne,“ přeruším ho a položím mu ruku na rameno.

Allen i já jsme praktičtí lidé. Racionální mysl je jedním z jeho nejpřitažlivějších rysů. Ano, je trochu chladný, ale já také. Kdysi jsme jeden druhého chápali – respektovali jsme se. Přinejmenším dodnes. Kdy je jeho nepochopitelná potřeba zachovat si tvář důležitější než zármutek mé rodiny.

Míří k nám Sara a vraští čelo. Nese kytici. „To je od nějakého muže tam venku.“

Podá květiny tátovi. Vezmu si je, aby nemusel řešit ještě další věc.

Sara zatěká pohledem mezi Allenem a mnou. „Je všechno v pořádku?“

Allen netrpělivě vydechne.

Prosím tě, ne dneska, naznačím němě ústy.

Zavrtí hlavou. „Shell –“

Pevně zavřu oči. „Dej mi vteřinku.“

„Nekomplikujme to,“ protáhne Allen.

„O co jde?“ zeptá se táta.

„To nic, tati. My jenom –“

A v tu chvíli Allen oznámí: „Rozvedli jsme se.“ Slova se ozvěnou odrážejí od stěn a nízkého stropu.

Vytřeští oči, stejně jako já. Asi nečekal, že to zazní tak hlasitě, a já nečekala, že to bude působit tak nenuceně.

„Zítra už tady nebudu,“ pokračuje a uhlazuje si klopy. „Odjíždím na letiště.“

Cítím bušení srdce na krku, rukou i nohou. Na dlani mám šrám, jak jsem se poškrábala o trn na jedné z květin.

„Mrzí mě, že jste to museli zjistit takhle,“ prolomí Allen protahující se ticho a podívá se na hodinky. „Musím jít. Vaší ztráty je mi moc líto.“ Zní to, jako by posledních pět let nebyl součástí naší rodiny.

Stejně nonšalantním krokem zamíří pryč. Rocket se chystá ho následovat, avšak Allen zavrtí hlavou.

Připadá mi, jako by se moje krev změnila v lávu, která mi bublavě stoupá do hrdla a tváří. Z toho žáru mě bolí na hrudi. Nedokážu říct, jestli jsem smutná, vyděšená nebo rozzlobená. Pokud však jde o to, zda bojovat, nebo utéct, musím naneštěstí přiznat, že obvykle vyhraje boj.

Vyrazím za ním a opět vyjdu z postranní místnosti do hlavní kaple. Obklopí mě hučení tlumeného hovoru. Studený vzduch z otevřených dveří mi pocuchá vlasy a zašustí papírem, v němž je zabalená kytice.

„Měli jsme počkat,“ obořím se na něj.

Allen se otočí na patě, přistoupí blíž a těká pohledem ze strany na stranu.

„Ne, měli jsme jim to říct dřív,“ zamumlá neslyšně.

„A kdy jako?“ procedím a celé moje tělo je napjaté vzteky. Mluvím stále hlasitěji a Allen se ošívá víc a víc. Správně. Užij si tu trapnost. „V nemocnici, po tom infarktu? Před bypassem? Nebo v čekárně, když nám tvůj kolega oznamoval, že se nepovedl?“

Allenovy blond vlasy, předtím nagelované a sčesané dozadu, se teď začínají cuchat. Vidím bílé prameny na spáncích. Prudce se nadechne a pokusí se uhladit neposlušnou kadeř.

„Měli jsme jim to říct ten den, kdy jsme se pro to rozhodli,“ prohlásí. „Víš, to je tvůj problém, Shelly –“

„Nemám žádný problém.“

„Měl jsem vědět, že to před nimi budeš tajit, jak to jen půjde. Nikomu nic neříkáš. Mně. Svojí rodině. Všechny emoce potlačuješ, dokud nevybuchnou. No, tak gratuluju. Tady máš výbuch.“

Napřímím se, rychle mrkám a zatínám pěsti. „Já ne –“

Nakloní se ke mně a sykne: „Proč myslíš, že jsem si musel najít někoho, s kým se budu cítit jako skutečný partner?“

Ucuknu hlavou tak prudce, až mám pocit, jako by mě někdo popadl za vlasy a škubl.

Stěží dokážu šeptat. „Cos to řekl?“

„Jsi příšerně upjatá. Už s tebou není legrace.“ Teď už mé vady vypočítává na prstech. „Všechno musíš řídit. Napadlo tě někdy, že to nechci? Napadlo tě někdy, že to nikdo nechce? A na všechny máš naprosto nemožné nároky. Bože, ani vlastní mámě jsi nedokázala odpustit –“

Prásk!

Nejprve jsem si myslela, že to byl zvuk toho, jak se mi láme srdce. Pak jsem si ale uvědomila, že jsem napřáhla dlaň a jednu Allenovi vrazila.

Zalapám po dechu. Nemohu dýchat.

S kamennou tváří vydechne: „Zasloužíš si zůstat sama.“

Jeho slova – rozhodná a stručná – mi zvoní v uších.

Proběhnu kolem něj a dvoukřídlými dveřmi kostela ven. Vítr mi cuchá vlasy. Po bedrech mi stékají krůpěje potu. Trny z kytice se mi zarývají do kůže. Ze stromů se třepotavě snáší první podzimní listí.

Troubící klaksony. Hlasitá hudba, která se ozývá někde dál na chodníku.

Má pravdu.

Bublá ve mně vztek a výbuch je tady.

Můj svět se vymkl kontrole.

Všechno se vymklo kontrole.

Září 1997

Kapitola 1

CLIFF

Mám zlozvyk zírat na telefon. Se založenýma rukama. S jazykem opřeným o vnitřní stranu tváře. Poklepávám nohou. Možná to není fér, ale ta věc nezvoní, když to potřebuji, tak kdo je tady vlastně oběť?

„Víš určitě, že tady dneska ráno nemám žádný vzkaz?“ zeptám se a nakloním se přes pult v pekárně, kde moje sestra zírá stejně upřeně jako já na zarámovaný obrázek cupcaku. „Carol?“

„Nevypadá dobře,“ prohlásí.

„Ten obraz?“

„Nevypadá dobře,“ zopakuje.

„Jasně že vypadá,“ odvětím. Otevřu úzká dvířka vedoucí do linoleem pokryté místnosti a utřu si ruce do zástěry. „Je skvělý.“

Vážně nedokážu rozeznat rozdíl mezi tímhle a minulým obrazem, který pořídila, ale pokud jde o Carol, člověk nesmí váhat.

Carol upravuje interiér pekárny už celé týdny. Zelené stěny se změnily v růžové a pak žluté. Železné židle nahradily židle z tmavého dřeva a pak ze světlého. Vitríny se zbožím nějak vydržely netknuté, ale dávám jim týden, než také zmizí. Pro mě za mě bychom mohli mít nade dveřmi neonové pivo, což je ovšem důvod, proč se o vzhled obchodu stará ona, a ne já. Moje práce je péct.

Ona je skutečným mozkem Burkeova pekařství; já jsem jeho rukama.

Carol přejede pohledem k výlohám, které se tyčí od podlahy až ke stropu. Na chodníku stojí na stoličce Winston, náš zdejší malíř, a posledními tahy dokončuje naši sezonní výzdobu. Je to malba zobrazující podzimní listí, strašáky, dýně a jablka. Požádal jsem ho, ať na ni přidá koláč, ovšem on prohlásil, že koláče neumí namalovat, takže to budou jen obyčejná jablka.

Carol si toužebně povzdechne. „To bych nedokázala.“

„Samozřejmě že ne. Proto si najímáme Winstona. Obraz vypadá dobře,“ ujistím ji znovu.

Pohlédnu na telefon na pultu. Měl jsem dojem, že slyším zvonění. Možná jsem se přeslechl.

„Tohle nefunguje.“ Carol sundá obraz cupcaku ze zdi, položí ho na zem a rázně vyjde ven.

Vyrazím za ní a dveře nechám pootevřené, abych slyšel, kdyby telefon zazvonil.

Zvedne se větřík. Zastrčím ruce do kapes džínů. V Copper Runu není ani zdaleka taková zima, jaká zavládne za pár měsíců. Je začátek září a listy začaly měnit barvu z letní zelené na tmavou rudohnědou a lesklou zlatou. Dnes je první skutečně větrný den a vítr mi honí listí kolem nohou.

„Co myslíš?“ zeptá se Winston z chodníku a štětcem ukáže na malbu na skle.

„Úžasné,“ odpovím. „Tvoje zatím nejlepší dílo.“

„Carol vypadá vystresovaně.“

„Je naštvaná, že nemá talent jako ty.“

Winston se rozřehtá. „Všichni by si přáli mít takový talent jako já.“

Plácnu ho po zádech. „Dobře, že ti to nestouplo do hlavy, kámo.“

Místo odpovědi mi zasalutuje.

Vydám se za Carol přes ulici směrem k náměstí. Sáhne do zadní kapsy a vytáhne krabičku cigaret. Zvednu obočí.

„Sklapni, Clifforde. Přestanu s tím zítra.“

Zvednu ruce. „Nic jsem neřek.“

Carol cvakne zapalovačem, vdechne a pak koutkem úst vyfoukne kouř na opačnou stranu.

„Jsem totálně v háji,“ zaúpí.

Kdyby lidé byli dezerty, Carol by byla cannoli. Když si ukousnete z perfektní cannoli, tak – přestože je perfektní – se rozlomí a zůstane vám jenom lepkavá přesládlá náplň. Carol je neustále krok od toho, aby předvedla svou něžnější stránku.

S povzdechem jí položím ruku kolem ramen. „Nejsi totálně v háji.“

„Nikdy nic neudělám správně.“

Carol je k sobě vždy kritická, ale v poslední době je kritická až příliš. Od chvíle, kdy Birdie Cadellová letos v létě zemřela, jsme všichni nervózní a každý se s tím vyrovnáváme po svém. Já pořád peču. Carol kouří. Alespoň že to dělá v dostatečné vzdálenosti od pekařství, takže zápach kouře neproniká do obchodu.

Mávne rukou a zanechá po sobě stopu kouře. „Připadáš si tak někdy? Jako ztroskotanec?“

„Ne.“

Střelí po mně pohledem a já se zazubím.

„Podívej, postaráme se o to, aby byly croissanty nadýchané a abychom v šest otevřeli.“ Stisknu jí rameno a zatřesu. „Když to zvládneme, žádné problémy nebudou. Je to jenom pekařství, Carol.“

Nakloní hlavu na stranu. „Jenom pekařství,“ zapakuje posměšně. „Ty jsi ale lhář.“

Má pravdu. Ovšemže to není jenom tak nějaké staré pekařství; je to naše pekařství – pekařství, do něhož jsem se před dvěma roky vrhl po hlavě a které nyní vzkvétá mnohem víc, než by mělo. Burkeovo pekařství je zároveň můj největší úspěch i jeden z mých největších problémů. Miluji ho.

„Na tom obrázku cupcaku nezáleží, jasné? Vedeš si skvěle. Přísahám.“

Carol se chabě usměje. Přitáhnu ji k sobě a obejmu.

„Díky,“ zamumlá.

„A teď pojďme.“

Carol nakrčí nos. „Nejsi můj šéf.“

Uchechtnu se. „Technicky vzato jsem.“

„Občas tě vážně nesnáším.“

„Ne tak moc jako Emily.“

Ušklíbne se. „Děláš si srandu? Emily tě zbožňuje.“

„Aha, jasně.“ Lusknu prsty. „Zapomněl jsem, že je to opačně. Moje dcera mě miluje.“

„Pitomče,“ sykne se zdráhavým úsměvem Carol a šťouchne mě do ramene. „Jednoho dne z ní bude normální puberťačka a spatří světlo.“

„Nezakřikni to.“

„Možná bude stejně hrozná jako její drahá stará tetička,“ dumá a znovu zašlukuje. „Bože, jsem hrozná.“

Seberu jí nedopalek z prstů a uhasím v popelníku v nádobě na odpadky, která v parku stojí.

„Nesnáším tě,“ procedí s přivřenýma očima. „Tentokrát to myslím vážně.“

„To jistě ano.“

Opřu se o lampu, ale trhnu sebou, když se mi do zad zaryjí oranžová světýlka, kterými je kandelábr ovinutý. Náměstí v Copper Runu je vyzdobené na dožínky. Podél chodníků stojí stohy sena, vedle bílého altánu vidím strašáky a v rohu parku se vrší hromada dýní. Musím se rozhodnout, co si letos přinesu na stánek. Loni jsme všechny naše jablkové koláče s drobenkou vyprodali.

Carol prohrábne nohou spadané listí na chodníku. „Takže… zlá královna zavolala?“

Bouchnu pěstí do lampy a jazykem vyboulím tvář. „To není hezké.“

„Zavolala?“

„Ne,“ odpovím. „A žádné zprávy jsem nedostal, že ne?“

„Ne.“

Zadumaně přikývnu. „Takže ne. Nic.“

„Což je ale normální.“

„Bohužel.“

Moje exmanželka každý týden volá z New Yorku dcerám, ale běžně se stává, že hovor vynechá. Od neděle jsem jí volal dvakrát, ale v obou případech jsem se dovolal jen na záznamník. Jsou to už dva roky, co Tracy z Copper Runu odešla, a dělám si o ni starosti, ale ještě větší starosti mi dělá její vztah s našimi dcerami.

Pokud je Carol cannoli, pak je Tracy vánoční roláda – upéct ji je složitější, než je nezbytné, a vídám ji jenom o Vánocích.

Carol mi jemně položí ruku na rameno. Vlažně se usměji.

„Pojďme,“ pobídnu ji. „Kuřpauza skončila.“

„Jak chceš, šéfe.“

„Věděl jsem, že se vzpamatuješ.“

Chystáme se přejít cestu, ale o kus dál zahlédnu své dvě dcery, jak míří k pekařství. Napadne mě, že se mi možná zpožďují hodinky, ale když se podívám – ne. Škola ještě neskončila.

„Co to –“ Vyrazím po chodníku a natáhnu ruku se zvednutou dlaní, aby do mě naše floristka Sandra nenarazila dodávkou.

Laškovně zatroubí, ale když spatří můj ustaraný výraz, její úsměv se vytratí.

„Promiň, Cliffe!“ zavolá z okýnka.

Ukážu jí vztyčený palec.

Doženu šestnáctiletou dceru, která už si sundává batoh, takže řetízek s klíči zazvoní o beton.

„Co se stalo, Emily?“ zeptám se a těkám mezi nimi očima.

Emily pokrčí rameny. „Zahlédla jsem Brittany před videopůjčovnou.“

„A nenapadlo tě poslat sestru zpátky do školy?“ pokračuji ve vyptávání a rychle přistoupím k šestileté. Dřepnu si, abychom si hleděli do očí.

„Brečela,“ vysvětlí Emily.

„Jak se odtamtud vůbec dostala, aniž si toho vůbec někdo všiml?“

Pokrčí rameny. „Přestávka? Netuším.“

Přestože mají obě dívky matčiny medově blond vlasy, nemohly by být rozdílnější. Emily zdědila moje rovné prameny a má je delší než kdy předtím. Padají jí přes sluchátka kolem krku až do půlky džínové bundy. Na sobě má pruhované krátké triko, které odhaluje proužek kůže nad džíny. Rozhodně jsem jí říkal, ať ho nenosí, ale vždy bývala trochu vzdorovitá a já to na ní mám rád.

Na opačné straně spektra se nachází moje šestiletá Brittany v bílých lacláčích a třpytivých teniskách. Kudrnatý culík má stažený neonově růžovou látkovou gumičkou. Není zdaleka tak vzpurná jako Emily, ale napodobuje sestru natolik, že se sebevědomím nemá problém.

Vezmu Brittany za bradu a palcem otřu pramínek slz. „Co se stalo, Britt?“

„Luke říkal…“ Hřbetem ruky si utře nos. „Říkal, že Steve prohraje zápas.“

Zamžourám. „Steve? Kdo je Steve?“

„Steve, tati.“ Ukáže si na triko. Nad okrajem laclu vykukuje holohlavý muž v kožené vestě.

„Aha.“ Dovádivě se plácnu do čela. „To jsem ale trouba. Steve.“

Brittany se skrz fňukání zachichotá.

Zapomínám, že si s wrestlerem roku tykáme. Carol z ní udělala fanynku Stevea Austina – panebože, ze všech lidí právě jeho – a ten se na seznamu obdivuhodných mužů, který si moje šestiletá vede, pomalu šplhá výš a výš, i přes Backstreet Boys. Kdyby to její matka zjistila, každopádně by mě zabila. Kdyby někdy zavolala včas.

Stisknu Brittany ramena. „Ale no tak. Víš, že neprohraje.“

„Ale Luke říká, že jo.“

„Dobře, no, můžeš tomu troubovi Lukeovi říct, že se plete a vždycky se bude plést a prostě by si na to měl zvyknout. Jo?“

Dcerka si začne pro sebe přeříkávat moje slova, jako by recitovala roli ve hře.

„Doopravdy mu to neříkej,“ ozvu se chvatně. „Co se řekne v pekařství nebo poblíž, zůstane v pekařství, dobře?“

„Ale Birdie jsme říkali všechno.“

S Emily si vyměníme pohled.

„Pravda,“ odvětím pomalu a otočím se zpátky k Brittany. „Ale pamatuj si, že Birdie byla výjimka. Co se řekne v Bird & Breakfast, taky zůstane v Bird & Breakfast.“

Birdie Cadellová a její roztomile tichý manžel Paul rok provozovali Bird & Breakfast. Jelikož bydlíme vedle penzionu a Brittany ještě nikdy neviděla zahradu, po které by se nechtěla proběhnout, rychle jsme se s Cadellovými spřátelili. Birdie často Brittany hlídala po škole a Emily využívala jejich přebytky sušenek. Moje holky si po Birdiině odchodu jen těžko zvykají.

„Stýská se mi po Birdie,“ zamumlala Brittany.

Emily se celá schoulí.

„Ale no tak, je teď na lepším místě, vzpomínáš?“ připomenu jí a doufám, že má slova uslyší i Emily.

Brittany pomalu přikývne a mě napadne, jestli si v hlavě přehrává náš rozhovor o smrti, který jsme vedli před kostelem při Birdiině pohřbu. Podnikli jsme velký letní výlet do Seattlu, abychom jí vzdali hold, ale nemám ponětí, kolik si toho Brittany o smrti pamatuje. Vím jen to, že to ráda vytahuje.

„Myslíš, že se Sarou bude legrace?“ zeptá se Brittany.

Pokrčím rameny. „Nevím. Doufejme.“

Když jsme Birdie před bypassem zavolali do nemocnice, zmínila se, že penzion převezme její dcera Sara. Z legrace jsem jí řekl, že na nouzové plány je trochu brzy, ale musela vědět něco, co já netušil. Mohu jen předpokládat, že se Sara nakonec ukáže, ale protože nám Paul ještě nezavolal ani nenapsal, nevíme, na čem jsme.

„Cliffe!“ Vzhlédnu a spatřím Betty, jak vykukuje ze svého krámku se sendviči. „Potřebuješ pomoc?“

S úšklebkem mávnu rukou. „Jsme v pohodě, Bets.“

Zalétne pohledem dolů k Brittany a pak zase vzhůru. „Určitě?“

Mávnu rukou prudčeji. „To je dobrý, Bets!“

„No, dej mi vědět –“

„Určitě dám!“

Hoří mi tváře. Betty představuje jen začátek; z ostatních obchodů se brzy vynoří další hlavy. Obyvatelé Copper Runu se vždy snaží pomáhat. K čertu, já se snažím pomáhat. Ale to poslední, co chci, je své laskavé sousedy zatěžovat našimi hloupými problémy.

„Musím se vrátit?“ zeptá se Brittany.

„Kam, do školy?“

Přikývne. Povzdechnu si. Bože, s těma nateklýma očima a hrudníkem, který se namáhavě zvedá, jako by právě uběhla maraton, vypadá moje holčička žalostně.

„Ne,“ odfouknu si. „Nemusíš se vracet do školy. Běž dovnitř. Upekl jsem sušenky.“ Škádlivě ji zatahám za culík. „Zavolám do školy, aby si nemysleli, že jsi mrtvá.“

Rozzáří se jí oči. „Fakt?“

„Fakt.“

Poplácám ji po zádech a jako bych stiskl vypínač – rozesměje se a s rozpaženýma rukama zapadne do pekařství, zatímco vydává zvuky jako letadlo.

„Jenom jednu sušenku, dobře?“ zavolám za ní, ale ona mě neslyší – nebo nechce slyšet.

Mlasknu a kouknu se na Emily. „Dostala mě, že jo?“

Usměje se. „Jo.“

Přetáhne si sluchátka zpátky přes uši a já zaúpím. Zaháknu do nich prst, abych jí je zase stáhl.

„Nemáš být v práci?“ zeptám se. „Lisa tě zabije.“

„Všechno jsem dodělala,“ odpoví a pokrčí rameny.

Emily má odpoledne brigádu na poště na opačné straně náměstí a je to jediný důvod, proč by neměla být ve škole. Nicméně Lisa, vedoucí pošty v letech, která už se sotva drží na nohou, má zásadu, že když máš práci hotovou, můžeš jít. Za normálních okolností bych s tím souhlasil, ale znám svoji dceru. Sakra, až moc dobře vím, jaké to je, být v Copper Runu teenager.

„Říkalas, žes Brittany zahlédla před videopůjčovnou.“ Přimhouřím oči. „Co jsi tam dělala?“

Ztuhne a pokrčí rameny. To gesto znám.

„Šla jsem se podívat, co tenhle týden vyšlo,“ prohlásí.

Je mizerná lhářka.

„Už zase se vídáš s tím klukem.“

Emily vytřeští oči. „Ne!“

Srazím obočí. „Vážně?“

Zvedne bradu. „Vážně.“

„Takže jsi nechodila za Jamesem…“

„Joshem.“

„Jo. To jsem říkal.“

Měří si mě stejně přimhouřenýma očima. Jenže já vím, na co myslí, a ona ví, že to vím.

„Fajn,“ ustoupí. „Byla jsem s Joshem.“

„Aha.“

„Ale myslela jsem… když mám dobré známky… napadlo mě, jestli –“

„Ne.“ Povzdechnu si a sevřu si kořen nosu.

Emily se plácne do stehen. „Ale no tak! Už spolu chodíme dva týdny!“

„A to nestačí, aby se objevil u mých dveří.“

„Jako bys byl nějaký král.“

„Přesně.“

„Tati –“

„Pošlu tě do tvého pokoje, Em.“

„Ani nejsme doma!“ naštvaně ukáže na chodník.

„Vystřelím tě tam.“

To ji zarazí.

Kousne se do dolního rtu, aby se nerozesmála. „Kanónem?“

„Kanónem,“ zazubím se.

Založí si ruce na hrudi. „Nebudeš mi poroučet.“

Carol se ušklíbne. „Když myslíš.“

„Dej pokoj, Carol!“ odsekne Emily.

Carol zvedne ruce na znamení, že se vzdává.

Když Tracy odešla, Carol se pokoušela být jim jako teta oporou, jenže v té době představovala jen další autoritu, kterou Emily nechtěla. V současnosti je z toho vtip, který Emily nenechá být.

Obrátím se zpět k Emily. „Dokud ti nebude osmnáct, rozhodně ti budu poroučet. A vzpomínám si, že když jsi naposledy sfoukávala svíčky, bylo ti šestnáct. A James –“

„Josh.“

„Už je ze školy venku. Kolik mu je? Třicet?“

„Maturoval v květnu!“ zaúpí Emily. „Je mu jenom sedmnáct! Kdybys mu dovolil přijít –“

„A dělat co přesně? Hrát Monopoly?“

„S penězi to nejspíš umí skvěle.“

„Protože si spoří na penzi, co?“

Emily zakloní hlavu a přehnaně si povzdechne. „Není tak starý!“

„Jdu na další pauzu,“ prohlásí Carol a začne v kapse lovit krabičku.

„Dáš mi jednu?“ zavolá na ni Emily.

Nakloním hlavu na bok. „To ses na programu drogové prevence nic nenaučila?“

Emily pokrčí rameny. „Vlastně tam kouření vypadalo docela cool.“

Zavrtím hlavou, ale nedokážu se ubránit úsměvu. „Ty jsi ale spratek. A není to cool. Jak cool to může být, když to dělá Carol?“

„Stojím tady,“ podotkne Carol.

„Tvoje teta je dospělá,“ pokračuji. „Ta může dělat příšerná rozhodnutí, která jí zničí život.“

„Kdy budu já moct dělat příšerná rozhodnutí?“ chce vědět Emily.

„Až ti bude padesát.“

„No páni, to už budu možná dost stará i na to, abych randila s Joshem,“ prohlásí Emily sarkasticky.

Ušklíbnu se. „To už ten starý paprika bude pod drnem.“

Emily si se zdráhavým úsměvem nasadí sluchátka zpátky na uši.

„Dneska večer udělám tvoje nejmíň oblíbené jídlo,“ sdělí mi. „To úplně nejhorší.“

„Nemůžu se dočkat, prcku.“

Zvednu ruku, abychom si plácli, čemuž Emily nedokáže odolat. Pak z kapsy džínové bundy vytáhne discman, stiskne play a odloudá se po chodníku pryč od náměstí směrem k naší ulici.

Pohlédnu na Carol, které mezi prsty stoupá pramínek kouře.

„Měla rozmazanou rtěnku,“ podotkne.

„Měla,“ potvrdí Betty a vážně přikývne. Stojí před svým krámkem se sendviči a zametá gumovým koštětem.

Ta je ale zvědavá.

„Taky jsem si toho všimla.“ Dolly stojí u knihkupectví o tři dveře dál a naklání konev nad suchými květinami.

Winston se na stoličce uchechtne. „Jsi v maléru.“

Vést rozhovor mezi čtyřma očima je v tomto městě zhola nemožné.

„Jo, vím, že byla rozmazaná,“ zamumlám tak, aby mě všichni slyšeli.

Vychovávat teenagerku není snadné. Neexistují žádné kurzy o tom, které tampony kupovat nebo jak říct: Ne, nemůžeš zdrhnout ze školy, aby ses sešla s klukem. Přestaň se ptát, prosím. Emily tvrdí, že s mámou měla rozhovor o ptáčcích a včeličkách. Nevím jistě, jestli tomu věřím, protože Tracy miluje obtížné rozhovory ještě méně než já, což znamená, že bych si s ní asi měl brzy promluvit. Přidám si to na seznam, společně s tím, že mám Brittany připomenout, že se nemá hádat kvůli řadě předstíraných vítězství nějakého dospělého chlapa.

Vychovávám svá děvčata den za dnem, týden za týdnem. Pokaždé se objeví něco nového a já pořád doufám, že se problémy rozloží v čase do týdnů či let. Jenže někdy všechny nastanou najednou během jediného dne.

Carol opět přejde ulici a já ji následuji. Ukradnu jí cigaretu z ruky a uhasím ji v popelníku v horní části odpadkového koše.

Změří si syčící nedopalek pohledem a pak zamumlá: „Díky.“

„Není zač.“

Uvnitř zazvoní telefon.

Propletu si prsty v zátylku a vyrazím zpátky k pekařství. „Doufám, že je to Trace,“ utrousím.

„Takovou kliku nemáš,“ opáčí Carol.

„Pozdrav ji ode mě!“ zavolá Betty.

Ležérně jí ukážu zvednutý palec.

Projdu za pult, zhluboka se nadechnu a zvednu to. „Burkeovo pekařství.“

Čekám, až se ozve exmanželčin omluvný hlas.

Místo toho slyším nabručené: „Nazdar, Cliffe. Jak se dneska máš?“

Přestanu zadržovat dech. „Jé, ahoj, Georgi. Tak co to dneska bude?“

Zvednu pero položené vedle telefonní šňůry a do notesu si načmárám Georgeovu obvyklou cateringovou objednávku. Jenomže čím déle mluví, tím víc mi dochází, že Tracy pořád nezavolala.

Znovu.

Burkeovu rodinu drží pohromadě lepicí páska, lepidlo a staré zdi tohoto pekařství. Ale držíme pohromadě a to je nejspíše všechno, co můžeme chtít. Bude to moje bývalá, kdo mě vším tím stresem, který mi přivodí, dovede předčasně do hrobu. Možná budu moct v nebi trávit čas s Birdie.

Za skleněnými výlohami pekařství, které jsou vysoké od podlahy až ke stropu, se mihne žlutý záblesk. Vzhlédnu a spatřím projíždějící taxi. Nemám ponětí, kdy jsem naposledy viděl Copper Runem projíždět taxi.

Zatímco mi George neustále mumlá do ucha, nakloním se přes pult a snažím se nahlédnout zadním oknem auta dovnitř. Uvnitř strnule sedí border kolie a sleduje ubíhající domy na náměstí. A vedle psa si krásná, povědomá žena prohlíží mapu.

Kapitola 2

MICHELLE

Když jsem opouštěla Seattle, měla jsem v úmyslu úplně zmizet. Copper Run díkybohu leží ve Vermontu uprostřed ničeho.

Už jsou to dvě hodiny, co jsem se v zatuchlém taxíku odkodrcala z letiště. Řidič, který si odpaluje jednu cigaretu od druhé, hledí do zpětného zrcátka, což dělá každých pět minut od chvíle, kdy nás vyzvedl. Nespouští oči z Rocketa. Na podlaze taxíku se povaluje hromada obalů z fastfoodů a umatlaná cédéčka, ale on si dělá starosti s vycvičeným psem, který sedí na zadním sedadle a hlídá.

„Za toho vořecha bude příplatek,“ sdělil mi, zatímco házel moje zavazadla do kufru auta.

Přísahala bych, že Rocket si při té takřka urážce pro sebe něco zabručel – pokud tedy psi mohou mít takové emoce.

„Já vím,“ odpověděla jsem a koutkem oka se podívala na řidičovu odlupující se jmenovku za opěrkou hlavy, na níž stálo Louis.

Podala jsem mu složené bankovky, jejichž hodnota přinejmenším o sto dolarů přesáhne cenu podle taxametru, a to včetně zpáteční cesty na letiště. Přejel okraje bankovek palcem a pak si je beze slova strčil do kapsy.

O dvě hodiny později už se za okny taxíku míhají stromy s tmavě oranžovým a kaštanově zbarveným listím. V Seattlu jsou už tak vzácné stromy zastíněny okolními budovami. Ale tady je to samé listoví a ploty. V dohledu není jediný mrakodrap.

Rocket se dívá pootevřeným okýnkem a svěží vánek mu čechrá srst. Nevystrkuje hlavu ven. To by bylo příliš nedůstojné. Místo toho jen pozoruje.

Když řidič divoce drkotá přes staré koleje, Rocket ke mně otočí hlavu, jako by chtěl říct: To nemyslíš vážně, Shelly.

Odfrkne si a poposedne. Nenamáhám se ho hladit. Stejně by se mu to nelíbilo. To, že nesnášíme doteky, je jedna věc, kterou máme společnou.

„Tohle je ono?“ zabručí z předního sedadla Louis.

Nakloním se mezi sedadly a sleduji, jak se kopce v podzimní zlaté a červené barvě pomalu rozestupují a odhalují bílý ozdobný nápis.

Vítejte v Copper Runu!

„Ano.“

Za cedulí stojí krytý červený most – krátký a s jediným jízdním pruhem –, který ústí na náměstí.

„Ježíš. Todle je jak z Happy Days,“ prohlásí Louis za volantem, když se rozhlíží skrz čelní sklo.

Neobvyklý park, lemovaný obchody, je plný kupek sena a dýní. Mezi kandelábry jsou natažené oranžové a bílé praporky. Bílý altán přesně uprostřed parku ovíjí šňůra oranžových světýlek a girlanda z podzimního listí. Uvnitř jsou na lavičce usazení dva strašáci.

Na chodnících stojí tabule se specialitami dne. Z markýz visí dřevěné vývěsní štíty a označují obchody jako lékárna, půjčovna videokazet a pekařství. Většinu velkých výloh zdobí obrázky dalších strašáků a dýní. Vedle parku stojí další cedule z ozdobného mřížoví a hlásá Copper Run, jako bychom to snad už mohli zapomenout.

„Co budete tady v té pustině dělat?“ zeptá se Louis.

„Vedu penzion.“ Před měsícem bych něco takového nikdy nevyslovila.

Zařehtá se. „Beze srandy?“

„Beze srandy,“ zopakuji.

Rozložím mapu a přejedu prstem po žlutě a modře zvýrazněných cestách. Na mapě je městečko nepatrné. Vsadím se, že jsou tu jenom dva semafory a nejspíše jsme je už oba projeli.

„Tady doleva,“ řeknu.

Náměstí přejde v dlouhé chodníky lemující jednopatrové domy s věžičkami a verandami. Na zemi se shromažďuje listí – některé zahrádky jsou shrabané, jiné ne. Kolem prolétne hlouček dětí jedoucích vestoje na kolech. Malé dítě se kolébavě batolí kolem houpačky zavěšené na stromě. Žena za ním ho natáčí videokamerou. Na opačné straně ulice kráčí starší pár a drží se za ruce.

„Roztomilé městečko, co?“ přemítá Louis.

Znovu skloním pohled k mapě. „Další odbočka doprava.“

Složím mapu, a i když se mi to nepodaří podle původních záhybů, bez dalších zbytečných pokusů o uhlazení ji hodím do kabelky. Třesou se mi ruce, ale netuším přesně proč.

Když rozeznám velký bílý dům na konci ulice, dosáhne můj neklid vrcholu a sevře se mi hrdlo. Na bílém stojanu se pohupuje dřevěný štít, zavěšený na dvou řetězech, na němž psacím písmem stojí:

Bird & Breakfast

Dvoupodlažní dům v koloniálním stylu je dokonalý. Bílý laťkový plot uzavírá dlážděný chodníček, který vede k široké verandě podél celého domu, na níž se pohupují dvě křesla a závěsná lavice. Na jedné straně vyčnívá arkýřové okno a skrze sklo zahlédnu lavici na sezení a záclony s krajkou. Příjezdovou cestu mezi penzionem a vedlejším domem lemují dokonale vyhlížející růžové keře.

Rozptýlí mě to natolik, že málem zapomenu říct: „To je ono.“

Louis dupne na brzdu a já natáhnu ruku, aby se Rocket nesvalil na podlahu.

Přísahám, že jeho přimhouřené oči vyjadřují tohle všechno nenávidím.

„Jo, jo,“ zamumlám.

Když zastavíme, vytáhnu z kabelky Rocketovo vodítko a připnu mu ho k obojku. Oba vyklouzneme z auta.

Čerstvý vzduch představuje vítanou úlevu od zakouřeného taxíku. Copper Run voní jako suché listí a svěží vánek. Ve vzduchu se vznáší i náznak čehosi teplého – cosi jako upečený chleba. Možná koláč nebo sušenky v troubě. Od sousedů ke mně otevřeným oknem doléhá tlumená hudba Mazzy Star.

Louis otevře zavazadlový prostor a bez okolků pustí dva kufry na chodník. Nerozloučíme se ani slovem. Teprve poté, co vyrazí pryč, na mě dolehne celá tíha mého rozhodnutí.

Sakra.

Rocket ke mně zvedne oči.

Já zvednu obočí. „Jsem v pohodě.“

Vykročím vpřed a otevřu branku v bílém laťkovém plotě. Rocket zdráhavě proběhne jako první. S šustěním se brodíme čerstvě spadaným listím na dlážděné cestičce a já za sebou s rachotem vleču dva kufry na kolečkách a zastavuji se jen proto, abych je zvedla a vynesla po skřípajících předních schodech. Tašku si přehodím přes rameno.

Zalovím v kapse a vytáhnu klíče, které mi táta před odjezdem dal.

Nervózně se jimi probíral. „Tímhle se otvírají vchodové dveře. Tímhle zadní, ale budeš jím muset trochu zaviklat. Tenhle je od sklepa, ale nespleť si ho s podkrovím – vypadají stejně…“

Ujistila jsem ho, že si poradím, ať si nedělá starosti.

Nakonec klíč k přednímu vchodu najdu, odemknu a otevřu dveře se skleněnou vitráží dovnitř.

Zasáhne nás příval zatuchlého vzduchu. Napadne mě, kdy sem asi někdo vkročil naposledy a jestli to byl táta, když zamykal po tom, co máma před dvěma měsíci odjela do nemocnice.

Rocket obezřetně vejde dovnitř a zavětří.

„Cítíš něco?“ zašeptám.

Zacuká ušima dozadu, jako by říkal: Nespěchej na mě.

Zvednu ruce. „Dobře, dobře.“

Vstoupím dovnitř a rozsvítím. Vstupní halu osvětluje stropní víceramenný lustr. Vlevo je recepční pult s dřevěnou policovou skříní na klíče. Schodiště stoupá na prázdnou podestu a pak se stáčí do prvního patra. Běhoun označuje cestu do salonu za recepcí, kam skrz roztažené záclony na arkýřovém okně proniká sluneční světlo. V prosklených sekretářích vidím zamčené ozdobné porcelánové talíře a šálky. Uprostřed místnosti leží natažený koberec s květinovým vzorem a na něm stojí béžový nábytek s volány a polstrovanými opěrkami.

S tím se dá pracovat. Už jsem inzerovala mnohem méně zajímavé věci.

Projdu krátkou chodbou vpravo a otevřu dveře s nápisem pouze pro zaměstnance. Za nimi se nachází slušně velká kuchyň. Na lince leží hromádka složených žlutohnědých ručníků se vzorem vinné révy. Okno na zahradu za domem zakrývá tmavě vínová záclona, sahající do jeho poloviny. Do zásuvky je zapojená prázdná kávová konvice.

Dojdu k zadním dveřím a otevřu je. Malou zahradou se vine další kamenná cestička, která končí u bílého plotu, oddělujícího trávník od štěrkového parkoviště. Na parkoviště se vejdou možná čtyři auta. Stojí zde jediné – mámina stříbrná honda –, a to na místě pod stromem nejdál od domu. Kapotu pokrývá tenká vrstva hnědého zkrouceného listí.

Rocket zatahá za vodítko. Odepnu ho a nechám psa, aby se po ohrazené ploše proběhl.

Než sama vyjdu ven, vydám se úzkou chodbou vpravo. Na konci jsou zavřené dveře se zarámovaným nápisem Home Sweet Home, vyšitým křížkovým stehem. Jemně stisknu kliku a dveře se se zaskřípáním otevřou. U stěny stojí manželská postel zakrytá přehozem. Na prádelníku v rohu vidím malý televizor s vestavěným videopřehrávačem. Na stolku leží bezdrátový telefon, hromádka knížek z cyklu Slepičí polévka pro duši a na nich drobná porcelánová figurka značky Precious Moments – jedna z mnoha, které máma sesbírala.

Nadechnu se. Vydechnu. Ale ať dýchám, jak chci, neuvolní to moji sevřenou hruď.

Chci tady být, musím si připomenout.

Posadím se na okraj postele a promnu si ruce.

Já si to vybrala.

„Vážně to nemusíš dělat,“ naléhala Sara, než jsem odjela, a tiskla k sobě moji kabelku jako nějaký trumf, s nímž chce vyjednávat. „Dostudování můžu odložit.“

Jemně jsem jí kabelku vzala. „Saro, jestli se se mnou ještě jednou začneš dohadovat, tak ten penzion vypálím do základů.“

„Slibuju, že až tady budu hotová, přestěhuju se tam,“ skočila mi rychle do řeči.

„Vím, že ano. Ale do té doby se o to postarám.“

O prodlouženém volnu, které jsem si vzala z práce, jsem Saře neřekla. Nepotřebovala to vědět.

Sara se zazubila. „Mám připravenou celou řeč. Nepodceňuj mě.“ Chvíli mlčela a pak dodala: „Ale vážně, máš děsně důležitou práci v reklamě. A strašně dospělý život.“

„A všechno jsem si to vyřešila.“

Zalétla jsem pohledem do obývacího pokoje. Táta seděl v křesle s nohama v ponožkách nataženýma a položenýma na podnožce.

„Postarej se o něj, ano?“

Sara se zakřenila a zažertovala: „Nebude trvat dlouho a bude chodit na studentské mejdany.“

Chabě jsem se usmála.

Prudce mě objala a zašeptala: „Jednou týdně mi zavolej. Minimálně.“

Máma zanechala penzion Saře, ale mojí sestřičce zbývá na umělecké škole ještě jeden semestr a už předtím studium přerušovala. Táta stěží dokáže vstát z postele, natož řídit vysněný podnik své životní lásky. Takže dělám to, co vždycky – cokoli, co je třeba. Což znamená toto místo vést, než Sara v prosinci absolvuje.

Moje firma mi umožnila krátké volno – zřejmě proto, že jim bylo líto mámy i mého rozvodu, ale souhlasili především proto, že jim nic jiného nezbývalo. Nikdo nedokáže moji práci dělat tak jako já.

Věděla jsem, jaký chaos bude následovat, pokud sem odjedu, a už mám kvůli tomu hromadu zpráv na pageru. Mou nejdůležitější zakázku předala firma Markovi. Je to příšerná volba, protože Mark je kompetentní zhruba stejně jako mokrý papírový sáček, ale v golfu má handicap třináct a na ničem jiném zjevně nezáleží.

Vykouknu z okna s krajkovou záclonou nalevo ode mě.

No skvěle.

Můj pokoj je přímo naproti sousedovic kuchyně, kde se pubertální dívka s vlasy slepenými do pramínků pohupuje před dřezem v rytmu hlasité hudby, kterou jsem předtím zaslechla.

Zatáhnu záclony, vybalím kufr, oblečení úhledně naskládám do zásuvek a hezčí halenky pověsím do skříně – zarazím se, když vidím, že jediná dřevěná tyč představuje veškerý prostor, co mám k dispozici. Na jednom konci věšáku visí švestková kožená crossbody kabelka s přezkou. Přejedu prstem po dlouhém pásku. Máminy rádoby umělecké šaty odpovídaly Sařině stylu, ale občas se její vkus překrýval s mým. Jen občas.

Položím kabelku na postel a přendám do ní make-up a peněženku ze své velké. Tu už stejně nejspíše nebudu potřebovat.

Vrátím se do kuchyně a uvařím si večerní kávu. Zatímco kávovar bublá, nahlížím do skříněk a nacházím otlučené hrnky a pomačkané pytlíky s moukou. Budu muset zajet nakoupit.

Jakmile je káva hotová, vezmu si ji nahoru, projdu pokoje pro hosty a skříně v chodbě a pak zamířím zpátky k salonu a recepci. Snažím se zapamatovat si, kde co je. Na recepčním pultu najdu černý kroužkový pořadač. V průhledném okýnku vpředu je zasunutý světle hnědý papír popsaný máminým krasopisem.

Bird & Breakfast – Informace

Spolu s kávou si ho odnesu do kuchyně, vykouknu ze zadních dveří a čekám, že najdu znuděného Rocketa, jenže –

Na konci zahrady malá holčička prostrkuje ruce plotem a objímá Rocketovu černobílou srst. Pes má zabořený čenich do jejího krku. A ona hlasitě vříská.

Můj bože.

Zahodím pořadač i kávu a proběhnu zadními dveřmi.

„Rockete!“ zaječím.

Srdce mi buší jako o závod. Hrdlo se mi svírá strachy. Vím, že by jí neublížil. Je paličatý a neposlouchá, ale není agresivní.

Není agresivní.

Od robustních mokasínů mi odletuje listí a suchá tráva. Popadnu ho za obojek a odtáhnu.

Jakmile jsou od sebe, uvědomím si, že holčička nevříská. Hihňá se. Roztomilý kulatý nosík krčí v nekontrolovatelném smíchu. Při každém nadechnutí jí kudrnaté blond vlasy, sepnuté látkovou gumičkou a malými třpytivými sponkami, divoce poskakují.

„Má mě rád!“ vykřikne.

Bouchnutí dveří od auta přitáhne mou pozornost k červené dodávce, která postává na sousední příjezdové cestě. Na chodník dopadají kroky těžkých bot a pak se někdo prodere mezi růžovými keři oddělujícími parkoviště penzionu od sousedního domu.

„Brittany?!“

Z druhé strany se vynoří muž, který se tváří ustaraněji, než jsem kdy koho viděla. Tmavá ježatá obočí se srazí k sobě. Koutky úst se škubavě ohnou dolů v přehnaném zamračení.

Mám pocit, jako by mě při něčem přistihli, ale nejsem si jistá proč.

„Co se to tady děje?“ zeptá se a předtím rozechvělý hlas se změní v rozčílený. V místech, které prohrábly větve, mu hnědé vlasy trčí do stran, a dokonce i oranžová flanelová košile s vyhrnutými rukávy mu na šlachovitých předloktích volně visí, jako by si je vyhrnoval ve spěchu.

Mužův pohled se konečně setká s mým a já mám náhle pocit, jako bych vrostla do země. Žaludek mi spadne až někam k nohám.

Je to ten muž z mámina pohřbu.

Znovu mě přemůže stejný pocit – pocit, že jsem vidět, když se naše pohledy zadrhnou. Jeho oči proskenují moje a pak mě přejedou – přes tváře ke rtům a dál, až k pěsti svírající Rocketův obojek.

Když teď stojí blíž, vidím, že má světle modré oči, připomínající letní den s oblohou bez mráčku. Zářivý. Šťastný. Úplně jiný den než ten dnešní se zataženou oblohou, který má díky všemu tomu spadanému listí téměř sépiovou barvu. Kořen nosu má posetý bledými pihami, zatímco nos sám je trochu křivý, jako by ho v životě párkrát někdo praštil. Horní ret mu zdobí vybledlá jizvička, což mou teorii nejspíše potvrzuje. Ale jinak má hladce oholené tváře a malá vráska vedle úst je přesně taková, jak si ji pamatuji. Je to hezké. Jako by se neustále chystal smát.

„Je tak měkoučký!“

Oba střelíme pohledem zpátky k holčičce. Prostrčí ruce brankou směrem k Rocketovi. Ten sebou škubne vpřed, zatímco já současně zatáhnu za obojek k sobě. Muž chytí dívku za lacláče a zvedne ji do vzduchu. Ona se nekontrolovaně rozchichotá.

Otočí si ji k sobě. „Co jsem říkal o hlazení psů, které neznáš?“

„Nedělat to,“ odpoví se smíchem.

Rty se mu roztáhnou v neuspěchaném úsměvu. Jeho plný dolní ret se v jednom koutku stočí víc než v druhém a odhalí tenký proužek rovných bílých zubů. A pak ještě víc, když se k jejímu smíchu připojí.

„Přesně.“ Něžně ji postaví zpátky na zem a žertem rozkáže: „Zůstaň.“

Jeho oči mě opět vyhledají a znovu přilepí k zemi.

„Víte,“ prohlásí a volnou rukou si prohrábne vlasy, „nevím, jak mám postupovat, když se mi někdo pokouší unést dítě.“

„Cože?“ Slovo ze mě vylétne ostřeji, než jsem měla v úmyslu.

„Měl bych vás a vašeho –“ očima zabloudí k Rocketovi, „– bojového psa nahlásit?“

Zaculí se.

Je to vtip.

Žertuje.

Protože jsem stále ještě z celé té situace najednou se bavím se sousedem – což jsem dnes neměla v plánu – vyjevená, odpovím: „Obvykle nemá lidi rád.“

Muž zamlaská a škádlivě přimhouří oči. „To mě nějak moc neuklidnilo.“

Zavřu oči, schoulím se a přikývnu. „Jo, toho jsem si právě všimla.“

Uchechtne se a dívka se znovu natáhne.

„Můžu ho pohladit?“

Rocket zavětří. Můžu si ji očichat?

Konečně si všimnu drobků na kapse na holčiččiných lacláčích. „Musela něco jíst. Proto ji očuchává.“

„Aha.“ Muž se krok za krokem přibližuje, dokud nezačnu stejným způsobem couvat. Když se přiblíží na dosah, zablekotám: „Počkejte, co to –“

Pak se natáhne někam za mě. Dřepne si a zvedne ze země zářivě růžový obědový box, který jsem při běhu sem úplně přehlédla. Vpředu je polepený směsicí třpytivých barev, zářivých hvězdiček a jednorožcem s duhovou hřívou.

Poklepe na krabičku. „No, uvnitř je buď chleba, nebo drogy. Co myslíte vy?“

Ucuknu hlavou. „Proč by tam měly být drogy?“

Pokrčí rameny. „Co já vím, třeba je to pes vycvičený na hledání drog.“

„Rocket není vycvičený na hledání drog.“

„Hele, jestli má problémy s drogama, můžete mi to říct.“

Holčička se zahihňá. Možná je na šarády tohoto divného muže zvyklá, ale já mám k smíchu daleko.

„To není –“ frustrovaně sklapnu pusu.

„Chcete mi říct, že na drogy vycvičení psi nemají problém s drogami?“

Otevře obědový box. Vysypou se z něho zbytky chlebové kůrky. Rocket je z trávy okamžitě zhltne, čímž u dívky vyvolá další záchvat smíchu.

Muž nakloní hlavu na stranu a prameny vlasů mu sklouznou na bok.

„Chtěl jsem se s vámi seznámit,“ prohlásí. „Vy jste určitě Sara, že?“

Z nějakého důvodu mě to opět znervózní.

„Ne,“ odpovím. „A jak víte –“

„Bylo mi řečeno, že sem přijede Birdiina dcera, aby –“

„Já jsem její druhá –“

„Má převzít –“

„Jsem tady, abych vedla –“

Nastane okamžik ticha, kdy si konečně vzájemně neskáčeme do řeči.

Vydechnu. „Penzion teď řídím já.“

Podívá se úkosem. „Ale nejmenujete se Sara?“

„Ne, já jsem druhá dcera.“

Zvedne obočí a rty se mu roztáhnou v úsměvu. „Jasně.“

Náš souboj v zírání prolomí hlasité vyjeknutí na jeho straně křoví.

„No teda. Ty stojíš blízko u psa?“ Pubertální dívka, kterou jsem předtím zahlédla v kuchyni, míří k nám a rozvázané tkaničky tenisek cvakají o chodník.

„Mám dovoleno přibližovat se ke psům,“ opáčí se smíchem muž. Je to ten druh smíchu, který působí, jako by ho měl při tom škádlení celou dobu připravený. Jako když patří do té malé vrásky vedle jeho úst.

„Nesnášíš psy,“ konstatuje starší dívka.

Muž se ušklíbne. „To není pravda.“

Děvče na mě upře pohled. „Kdo je to?“

„To právě zjišťuju. Vezmeš Britt dovnitř?“

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se dívka.

Muž se usměje. Na obě děvčata se dívá s takovou něhou. „Ano. Vrať se na chvilku dovnitř.“

„Ale právě jsem sem přišla.“

„A cesta dovnitř bude stejně zábavná,“ prohlásí a zatřese obědovým boxem. „Užij si křupající listí. A doušek čerstvého vzduchu.“

Puberťačka obrátí oči v sloup, až je jí vidět bělmo, ale zároveň se usměje.

Natáhne dlaň. „Tak pojď, Britt Britt.“

Holčička se vyškrábe na nohy a Rocketovi zamává. „Ahoj, pejsku!“

Rocket tahá, jako by chtěl vyrazit za nimi, ale já stále svírám jeho obojek.

Obě dívky zamíří ruku v ruce ke dveřím, ale než zmizí za síťovými dveřmi, několikrát se po nás ohlédnou.

„Puberťačky,“ zamumlá muž a křivě se usměje.

Znovu na mě upře pohled. Neuvědomila jsem si, že přistoupil blíž. Předkloní se a opře se předloktím o plot. Je to tak blízko mému rameni, že cítím teplo jeho dlaně. Pojem osobní prostor tomuto muži nic neříká, ale ať se propadnu, jestli uhnu jako první.

„Nezaregistroval jsem vaše jméno,“ poznamená.

„Michelle,“ odpovím.

„Cliff,“ odvětí a natáhne ruku. „Cliff Burke.“

Stisknu mu ji. Má mnohem větší ruku než já. Její hřbet zdobí vybledlá růžová spálenina. Jeho stisk je pevný, ale zároveň něžný, přesto ne chabý tak, aby to urazilo. Nepotřese si se mnou rukou jen tak napůl, jako bych byla křehká květinka, ale jako rovný s rovným – což většina mužů u nás ve firmě nedokáže vyvážit.

„Takže proč tady není Sara?“ vyptává se dál a nepřestává mi třást rukou.

„Co?“

„Máte pravdu. To je příliš osobní otázka.“

Potřesení.

„Myslíte tím, proč se toho tady neujímá moje sestra?“ ujistím se.

„Ano.“

Potřesení.

„Má plno práce,“ odpovím.

„A vy ne?“

„Teď ne.“

Cliffovi opět zahraje ve tváři škádlivý úsměv. „Co to znamená?“

„Tuhle práci jsem chtěla,“ zalžu.

Ušklíbne se. „Ne, nechtěla. Tak proč jste ji vzala?“

Je až příliš vnímavý, což mě rozčílí a vyhrknu: „Protože moje máma už to zjevně dělat nemůže.“

Teprve ve chvíli, kdy se přestane hýbat, si uvědomím, že jsme si stále potřásali rukama. Svraští obočí a mně rozpaky zahoří tváře.

„Omlouvám se,“ zamumlá.

Zavřu oči a vzdychnu. „Ne, já se omlouvám,“ zopakuji jako nějaká ozvěna. „Byl to dlouhý den.“

Znovu oči otevřu a zjistím, že se na mě zubí tím svým křivým chlapeckým úsměvem. Sevře se mi hruď.

„To si můžu jenom představit.“ Sklopí pohled k našim spojeným rukám. „Takže pustíte vy mě, nebo já vás?“

Rychle vyklouznu rukou z jeho. Sleduje ten pohyb a na tváři má neustále ten otravný úsměv.

„Moc ráda jsem se s vámi seznámila, Cliffe.“

Couvám. Rocket je nalevo ode mě a přísahám, že Cliffa úkosem pozoruje. Cítím, že dělám totéž.

„Já s vámi taky, Michelle.“ Když se však obrátím k odchodu, zavolá: „Co kdybyste přišla na večeři?“

Zarazím se a prudce otočím. „Cože?“

„Jo,“ přikývne. „Velké sousedské uvítání. Máme to tady ve zvyku.“

„To je –“

„Věřte mi, bude to zábava. A –“ s úsměvem si odfoukne, „– jsem si jistý, že pokud k tomu bude mít Britt co říct, stejně se s náma nakonec seznámíte. Ona se umí rychle skamarádit.“ Než mohu nabídku odmítnout, otočí se a zaječí směrem k síťovým dveřím: „Emily! Prostři stůl ještě pro jednoho!“

„Nemusíte –“

„To není problém. Stejně jste ještě nenakoupila, ne?“

Podívám se dolů na Rocketa právě ve chvíli, kdy on vzhlédne ke mně. Co to má, sakra, znamenat, Shelly?