Stephen King

ÚSTAV

Copyright © 2019 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2020

Original English title: THE INSTITUTE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-283-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-284-6 (mobi)

Mým vnukům:

Ethanovi, Aidanovi a Ryanovi

I volal Samson k Hospodinu a prosil: „Panovníku Hospodine, rozpomeň se na mne a dej mi prosím jen ještě tentokrát sílu, Bože, abych rázem mohl vykonat na Pelištejcích pomstu za svoje oči!“

Pak Samson pevně objal oba prostřední sloupy, na nichž budova spočívala, a vzepřel se proti nim, proti jednomu pravicí a proti druhému levicí.

A řekl: „Ať zhynu zároveň s Pelištejci!“ Napnul sílu, a dům se zřítil na knížata i na všechen lid, který byl v něm, takže mrtvých, které usmrtil umíraje, bylo víc než těch, které usmrtil zaživa.

Kniha Soudců, kapitola 16

Kdo by pak pohoršil jednoho z maličkých těchto věřících ve mne, lépe by jemu bylo, aby zavěšen byl žernov osličí na hrdlo jeho, a pohřížen byl do hlubokosti mořské.

Matoušovo evangelium, kapitola 18

Podle Národního centra pro pohřešované a zneužívané děti je ve Spojených státech každoročně hlášeno přibližně 800 000 pohřešovaných dětí.

Většina se najde.

Tisíce nikoli.

NOČNÍ POCHŮZKÁŘ

1

Půl hodiny poté, co měl let Tima Jamiesona společnosti Delta odletět z Tampy k jasným světlům a vysokým budovám New Yorku, stál ještě na letišti. Když do kabiny vstoupil zástupce Delty a světlovlasá žena s odznakem ochranky zavěšeným na krku, cestující v ekonomické třídě zahučeli v neblahé předtuše.

„Prosím o pozornost!“ řekl nahlas muž z Delty.

„Jak dlouhé bude to zpoždění?“ zeptal se někdo. „A nesnažte se nás oblbovat.“

„Nebude dlouhé a kapitán vás chce ujistit, že do cíle přiletíme přibližně na čas. Nicméně musíme vzít na palubu jednoho státního zaměstnance, takže budeme potřebovat, aby se někdo z vás vzdal svého místa.“ Cestující zahučeli a Tim si všiml, že si někteří pro jistotu připravili mobilní telefony. V podobných situacích vznikají nepředvídatelné potíže.

Společnost Delta Air Lines je oprávněna poskytnout zdarma letenku do New Yorku příštím letem, což je zítra v 6.45 ráno.“

Cestující znovu zahučeli. „No to mě poser,“ řekl někdo.

Zástupce Delty se nenechal odradit. „Na dnešní noc dostane voucher na hotel a čtyři sta dolarů. To je dobrá nabídka, ne? Přijme ji někdo?“

Nikdo se nepřihlásil. Světlovlasá žena z ochranky nic neříkala, jen zkoumavě přehlížela kabinu ekonomické třídy vševidoucíma, ale jaksi bezživotnýma očima.

„Osm set,“ řekl muž z Delty. „Plus hotelový voucher plus volnou letenku.“

„Ten chlap mluví jako moderátor televizní soutěže,“ pronesl muž v řadě před Timem.

Stále se nikdo nehlásil.

„Čtrnáct set?“

Stále nikdo. Timovi to připadalo zajímavé, ale nijak ho to nepřekvapovalo. A nejen proto, že vzít let 645 s sebou neslo časné vstávání. Většinu jeho spolucestujících tvořily rodinky vracející se z návštěv různých floridských turistických atrakcí, dvojic, které vystavovaly na odiv svá plážová opálení, a svalnatých rudolících nasraných chlápků, kteří měli v New Yorku obchodní schůzky, kde šlo o mnohem víc než o čtrnáct set dolarů.

Odněkud zezadu se ozvalo: „Přihoďte kabriolet mustang a dovolenou pro dva na Arubě a můžete mít obě naše místa!“

Tahle duchaplná poznámka vyvolala smích, který nevyzníval nijak moc přátelsky. Zástupce aerolinií se podíval na blondýnku s odznakem, ale jestli doufal, že se od ní dočká podpory, tak marně. Jen pokračovala ve své prohlídce cestujících a pohybovaly se jí pouze oči. Vzdychl a řekl: „Šestnáct set.“

Tim Jamieson náhle usoudil, že chce z toho zasraného letadla vypadnout a vydat se na sever stopem. I když ho nic podobného ještě před okamžikem nenapadlo, zjistil, že si to naprosto jasně dokáže představit. Viděl se, jak stojí na silnici 301 někde v hernandském okrese a zvedá palec. Je horko, kolem se rojí malé černé březové mušky, nedaleký billboard inzeruje nějakého úrazového právníka, z reproduktoru postaveného na betonovém schodu poblíž obytného přívěsu, který umývá muž svlečený do půl těla, vyřvává „Take It on the Run“, a konečně mu zastaví nějaký farmář v náklaďáku se zvýšenými bočnicemi, který veze na korbě melouny a na palubní desce má magnetku s Ježíšem. Nejlepší na tom všem snad ani nejsou ty peníze v Timově kapse; nejlepší na tom všem je to, že je sám, míle od té plechovky sardinek, v níž se perou různé značky parfémů s pachem potu a vlasových sprejů.

Ale marné není ani to, že podojí stát o pár dolarů navíc.

Vztyčil se v celé své dokonale průměrné výšce (sto sedmdesát sedm a kousek), posunul si brýle na nose a zdvihl ruku. „Zaokrouhlete to na dva tisíce, pane, plus refundaci mé letenky v hotovosti, a to místo je vaše.“

2

Jak se ukázalo, voucher mu zajišťoval pobyt v laciném hotelu na konci nejvytíženější ranveje Tampského mezinárodního letiště. Tim usnul v hluku letadel, do něhož se i probudil, a sešel dolů zhltnout vejce natvrdo a dvě gumové palačinky z bezplatného snídaňového bufetu. Jakkoli to mělo daleko ke gurmetské hostině, Tim se najedl s chutí a potom se vrátil do svého pokoje, kde vyčkal do devíti hodin, kdy otvírají banky.

Peníze, které mu tak nečekaně spadly do klína, zinkasoval bez problémů, protože banka věděla, že přijde, a šek byl schválený předem. Neměl v úmyslu čekat na jeho proplacení v tom mizerném hotelu. Své dva tisíce si vybral v padesáti- a dvacetidolarových bankovkách, které přeložil a zasunul do levé přední kapsy, od bankovní ochranky si vzal svůj vak a zavolal si Uber, aby se nechal odvézt do Ellentonu. Tam zaplatil řidiči, došel nejbližší cestou k N-301 a vytrčil palec. Za čtvrt hodiny ho vzal starší pán v baseballové čepici bez loga. Na korbě pickupu neměl žádné postranice ani melouny, ale jinak všechno celkem odpovídalo jeho včerejší představě.

„Kam máte namířeno, příteli?“ zeptal se starý pán.

„No,“ řekl Tim, „nakonec asi do New Yorku.“

Starý pán vyplivl z okénka dlouhou tabákovou slinu. „A proč by tam jezdil někdo, kdo není na hlavu?“

„To nevím,“ odpověděl Tim, i když to věděl; bývalý kolega od policie mu řekl, že v New Yorku je spousta soukromých bezpečnostních agentur, včetně několika takových, jež dají spíš na jeho zkušenosti než na nějaký průšvih s Rubem Golbergem, který ukončil jeho floridskou policejní kariéru. „Jenom doufám, že se do večera dostanu do Georgie. Tam by se mi možná líbilo ještě víc.“

„Když o tom tak mluvíte, Georgia není špatná, zvlášť když máte rád broskve. Mě dost proháněj. Nevadí vám trocha muziky, že ne?“

„Vůbec ne.“

„Musím vás varovat. Dost tomu dávám voves. Jsem krapet nahluchlej.“

„Já jsem rád, že se vezu.“

Tentokrát to nebyli REO Speedwagon, ale Waylon Jennings. Timovi to nevadilo. Waylona vystřídal Shooter Jennings a Marty Stuart. Oba muži v zabláceném dodgi poslouchali a sledovali odvíjející se dálnici.

Po sedmdesáti mílích starý pán zastavil, rozloučil se s Timem dotykem štítku své čepice a popřál mu fajnovej den.

Tim toho večera do Georgie nedorazil. Přespal v dalším laciném motelu nedaleko stánku s pomerančovou šťávou u silnice. Do Georgie se dostal až druhý den a vzal dvoutýdenní práci v recyklační továrně. Udělal to stejně bezmyšlenkovitě, jako se vzdal místa na letu společnosti Delta z Tampy. Peníze nepotřeboval, ale zdálo se mu, že potřebuje čas. Procházel určitým přechodem, a k tomu nedojde přes noc. Navíc měl hned vedle bowlingovou hernu a Dennyho restauraci. Takové kombinaci se odolává jen těžko.

3

Když připočetl svůj plat za práci v recyklační továrně ke kompenzaci za letenku, připadal si na tuláka dost zazobaný. Po hodině stání na slunci už myslel, že to vzdá a vrátí se k Dennymu na sklenici sladkého ledového čaje, když mu zastavila dodávka volvo, která vezla krabice s knihami. Postarší žena za volantem stáhla okénko u spolucestujícího a zahleděla se na něj přes silné brýle. „Nejste sice moc velkej, ale svalnatej,“ řekla. „Nejste násilník nebo cvok, že ne?“

„Ne, madam,“ řekl jí Tim a pomyslel si: Jenže co jinýho bych jí mohl říct?

„No samozřejmě. Co jinýho byste řekl? Jedete dál než do Jižní Karolíny? Podle toho báglu to tak vypadá.“

Kolem jejího volva se přehnalo nějaké auto a s troubením najelo na dálnici. Nevšímala si ho a dál upírala na Tima poklidný pohled.

„Ano, madam. Až do New Yorku.“

„Vezmu vás do Jižní Karolíny. Ne úplně do vnitrozemí toho nevzdělanýho státu, ale kousek přece jen – když mi na oplátku trochu pomůžete. Ruka ruku meje, jestli víte, co myslím.“

„Vy poškrábete na zádech mě a já zase vás,“ usmál se Tim.

„Žádný škrábání nebude, ale můžete si nastoupit.“

Tim si nastoupil. Jmenovala se Marjorie Kellermanová a vedla knihovnu v Brunswicku. Byla také členkou jakéhosi Jihovýchodního knihovnického sdružení. Které, jak říkala, nemá žádné peníze, protože jim je Trump a jeho kamarádíčci sebrali. „Nerozumějí kultuře víc než osel algebře.“

Po pětašedesáti mílích cesty na sever se zastavila v malé knihovně v městečku Pooler. Tim vyložil krabice s knihami a odvezl je na vozíku dovnitř. Do volva přivezl kolem tuctu jiných krabic. Ty jsou určeny pro Yemasseeskou veřejnou knihovnu, řekla mu Marjorie Kellermanová, která je asi o čtyřicet mil dál na sever, za hranicí Jižní Karolíny. Jenže nedaleko za Hardeeville se zasekli v zácpě. V obou jízdních pruzích se nahromadily osobní i nákladní vozy a vozovka za nimi se rychle plnila. Někde před nimi došlo k havárii a při pouhých dvou pruzích se nedalo projet. „Tohle nesnáším,“ řekla Marjorie, „a v Jižní Karolíně se to stává pořád, protože nemají peníze na rozšíření dálnic. Být vámi, vystoupila bych si, vrátila se k výjezdu na Hardeeville, a zkusila štěstí na sedmnáctce.“

„A co všechny ty krabice s knihami?“

„Já už si najdu nějakýho siláka, co mi je pomůže vyložit,“ řekla a usmála se na něj. „Abych vám pravdu řekla, když jsem vás tam viděla v tom horkým slunci, rozhodla jsem se užít si trochu nebezpečí.“

„No, když myslíte.“ Z té dopravní zácpy začínal mít klaustrofobii. Podobnou jako v té ekonomické třídě letu Delta. „Ale jinak to vydržím. Ne že bych přímo závodil s časem.“

„Klidně se bez vás obejdu,“ řekla. „Bylo mi potěšením, pane Jamiesone.“

„Nápodobně, paní Kellermanová.“

„Potřebujete nějakou finanční výpomoc? Jestli ano, můžu postrádat deset dolarů.“

Byl dojat a překvapen – nikoli poprvé – obyčejnou laskavostí a velkorysostí obyčejných lidí, zvláště těch, kteří sami nemají na rozhazování. Amerika je stále dobré místo k životu, jakkoli s tím mnozí (občas i on sám) mohli nesouhlasit. „Ne, nic nepotřebuju. Díky za nabídku.“

Podal jí ruku, vystoupil a vydal se zpátky po I-95 k exitu Hardeeville. Na US 17 mu dlouho nic nezastavilo, tak se doplahočil pár mil na křižovatku se státní silnicí číslo 92. Když uviděl ukazatel na město DuPray, bylo už pozdě odpoledne a Tim se rozhodl, že raději přenocuje v nějakém motelu. Bude to nepochybně další laciný zapadák, ale jiné možnosti – spát pod širákem a nechat se ožírat hmyzem, nebo zalézt do nějaké stodoly – nebyly o nic lákavější. A tak se vydal k DuPray.

Velké zvraty přicházejí zcela nečekaně.

4

Za hodinu už seděl na kameni u dvouproudové silnice a čekal, až po železničním přejezdu přejede zdánlivě nekonečný nákladní vlak. Majestátní rychlostí pětačtyřiceti kilometrů v hodině mířily do DuPray nákladní vagony, vagony na přepravu automobilů, které vezly spíše vraky než nové automobily, cisterny, plošinové vozy, otevřené nákladní vozy s náklady bůhvíjakých svinstev, která by v případě vykolejení mohla zapálit borové lesy nebo zamořit populaci DuPray škodlivými, nebo dokonce smrtelně jedovatými zplodinami. Na konci vlaku jel oranžový služební vůz, na němž seděl na zahradní židličce muž v laclových kalhotách, četl si paperback a kouřil cigaretu. Vzhlédl od knihy a nedbale mávl na Tima. Tim pozdrav opětoval.

Dvě míle vzdálené město bylo postaveno kolem křižovatky SR 92 (která se tu měnila v Main Street) a dvou dalších ulic. DuPray se zjevně vymklo expanzi obchodních řetězců, která zaplevelila větší města; byla tu sice prodejna Western Auto, ale byla zavřená a měla špinavé výlohy. Tim si všiml obchodu s potravinami, dragstóru, obchůdku, který prodával ode všeho něco, a několik kosmetických salonů. Na markýze bývalého kina byl nápis K PRODEJI NEBO PRONÁJMU. Prodejna automobilových náhradních dílů se prezentovala jako VŠE PRO RYCHLÁ AUTA a byla tu také restaurace, jeden metodistický a dva blíže neoznačené křesťanské kostely. Na šikmo vyznačených parkovacích místech v obchodní čtvrti nestály ani dva tucty farmářských vozů. Chodníky byly téměř liduprázdné. Po třech blocích, za dalším kostelem, spatřil motel DuPray. Za ním, kde se Main Street znovu měnila na SR-92, byl další železniční přejezd, nádraží, a sluncem nasvícená řada plechových střech. Za těmito stavbami uzavíraly město borové lesy. Městečko na Tima působilo jako z nostalgické countryové balady v podání Alana Jacksona nebo George Straita. Poutač motelu byl starý a zrezivělý a budil podezření, že motel může být zavřený jako to kino, ale vzhledem k tomu, že odpoledne už se naklánělo k večeru a že šlo zřejmě o jediné zařízení, kde se dalo hledat útočiště, Tim k němu zamířil.

Asi v polovině cesty, za duprayskou radnicí, narazil na cihlovou budovu se zdmi porostlými břečťanem. Cedule na pečlivě posekaném trávníku oznamovala, že se jedná o Úřad šerifa okresu Fairlee. Tim si pomyslel, že to musí být opravdu chudý kraj, když si tohle město vybral za sídlo okresu.

Před budovou parkovaly dva policejní vozy, jeden z nich zánovní sedan, druhý postarší zablácený vůz s pohonem všech čtyř kol a přenosným majáčkem na palubní desce.

Tim se podíval na vchod do úřadu mimovolným pohledem ztroskotance s poměrně značnou hotovostí v kapse, popošel pár kroků a zahleděl se na nástěnky za oběma křídly vchodových dveří. Obzvlášť ho zaujala jedna vývěska. Myslel si, že ji špatně přečetl, ale chtěl se ještě ujistit.

Dneska a v téhle době? To snad ne.

Jenže to tam bylo. Vedle plakátu s nápisem JESTLI SI MYSLÍTE, ŽE MARIHUANA JE V JIŽNÍ KAROLÍNĚ LEGÁLNÍ, TAK SE ZAMYSLETE ZNOVU byl jednoduchý inzerát HLEDÁ SE NOČNÍ POCHŮZKÁŘ, ŽÁDOSTI UVNITŘ.

Závan minulosti, pomyslel si Tim.

Obrátil se ke zrezivělému poutači motelu a znovu se zarazil a zamyslel se nad tím inzerátem. Vtom se otevřely jedny dveře policejní stanice, vyšel z nich vytáhlý policista a na zrzavé vlasy si nasadil čepici. Na odznaku se mu zaleskly paprsky pozdního slunce. Změřil si Timovy pracovní boty, zaprášené džíny a tenkou košili. Na okamžik spočinul pohledem na jeho vaku přehozeném přes rameno a pak se mu podíval do tváře. „Můžu vám nějak pomoct, pane?“

Timem projel stejný impulz, jaký ho v letadle přiměl vstát. „Nejspíš ne, ale kdo ví?“

5

Zrzavý policista byl zástupce šerifa Taggart Faraday. Doprovodil Tima dovnitř. Do kanceláře zavál ze čtyř zadržovacích cel povědomý zápach bělidla a čpavku. Když představil Tima zástupkyni Veronice Gibsonové, ženě středního věku, která měla odpoledne službu na dispečinku, požádal Tima o předložení řidičského průkazu a alespoň jednoho dalšího identifikačního dokladu. Tim se vedle řidičáku vytasil ještě se služebním průkazem sarasotské policie a nijak neskrýval, že je devět měsíců prošlý. Oba zástupci při pohledu na něj nicméně trochu změnili přístup.

„Takže nejste obyvatelem okresu Fairlee,“ řekla Ronnie Gibsonová.

„Ne,“ potvrdil Tim. „To vůbec. Ale mohl bych být, kdybych dostal to místo nočního pochůzkáře.“

„Není moc dobře placené, ale každopádně to nezáleží na mně. Přijímá a vyhazuje šerif Ashworth.“

„Náš poslední noční pochůzkář odešel do důchodu a odstěhoval se do Georgie,“ řekla Ronnie Gibsonová. „Ed Whitlock. Měl amyotrofickou laterální sklerózu, tu Lou Gehrigovu chorobu. Byl to hodnej chlap, ale lidi tam dole se o něj postarali.“

„Vždycky to postihne ty hodný,“ podotkl Tag Faraday. „Dej mu formulář, Ronnie.“ Pak se obrátil k Timovi: „Jsme tu malá jednotka, pane Jamiesone, je nás sedm, z toho dva na částečnej úvazek. Víc si daňoví poplatníci dovolit nemůžou. Šerif John je zrovna na výjezdu. Jestli se nevrátí do pěti, nejpozdějc do půl šestý, zajede domů na večeři a bude až zítra.“

„Já tu každopádně večer budu. Teda jestli je ten motel otevřenej.“

„Jo, myslím, že Norbert tam pár volných pokojů má,“ řekla Ronnie Gibsonová. Vyměnili si se zrzkem pohledy a oba se zasmáli.

„Řekl bych, že žádná čtyřhvězda to není.“

„K tomu nemám co dodat,“ řekla Gibsonová,“ ale než bych si lehla, podívala bych se, jestli v povlečení nejsou ty mrňavý červený potvůrky.“

„Proč jste odešel od sarasotský policie, pane Jamiesone? Řekl bych, že na důchod jste ještě mladej.“

„To proberu s vaším šéfem, tedy jestli se se mnou bude bavit.“

Oba policisté si vyměnili další, tentokrát delší pohled, a Tag Faraday řekl: „No tak dej pánovi tu žádost, Ronnie. Rád vás poznávám, pane. Vítejte v DuPray. Chovejte se slušně a určitě budeme dobře vycházet.“ S tím se vzdálil a otázku slušného chování nechal otevřenou. Holým oknem viděl Tim, jak starší vůz couvá ze svého místa a ujíždí směrem ke krátké hlavní ulici.

Formulář byl na psací desce. Tim se posadil na jednu ze tří židlí u levé stěny, uložil si vak na zem a začal vyplňovat.

Noční pochůzkář, pomyslel si. To mě podrž.

6

Šerif Ashworth – pro většinu obyvatel městečka i pro své zástupce šerif John – byl břichatý muž pomalé chůze. Měl prověšené basetí tváře a husté bílé vlasy. Na košili od uniformy měl skvrnu od kečupu. Z opasku mu trčela pažba glocku a na jednom malíčku nosil prsten s rubínem. Mluvil se silným jižanským přízvukem a k lidem se choval bodře a přátelsky, ale jeho oči v důlcích zarostlých tukem byly bystré a zkoumavé. Typově by zapadl do nějakého typického jižanského filmu jako Kráčející skála, nebýt toho, že byl černý. A ještě něco: Vedle oficiálního portrétu prezidenta Trumpa visel na stěně jeho zarámovaný diplom z akademie FBI v Quanticu. To není něco, co byste dostali poštou v krabici cereálií.

„No tak dobře,“ řekl šerif John a zhoupl se v židli. „Nemám moc času. Marcella nesnáší, když se opozdím na večeři. Teda pokud nejde o nějakou krizovou situaci.“

„Rozumím.“

„Takže půjdu rovnou k věci. Proč jste odešel od sarasotské policie a co děláte tady? Jižní Karolína nemá moc turistických atrakcí a DuPray k nim rozhodně nepatří.“

Dneska už Ashworth do Sarasoty nejspíš volat nebude, ale ráno tam zavolá určitě, takže nemělo smysl něco přibarvovat. A ne že by Tim chtěl. Jestli nedostane to místo nočního pochůzkáře, stráví v DuPray noc, ráno se přesune dál a postupně se dostane do New Yorku. Tu cestu teď chápal jako nutnou pauzu mezi tím, co se odehrálo jednoho dne loňského roku v sarasotském obchodním centru Westfield, a tím, co asi bude dál. A bez ohledu na to všechno bude upřímnost tou nejlepší cestou, už jen proto, že lži – zvláště v době, kdy jsou téměř všechny informace dostupné každému, kdo má klávesnici a připojení na wi-fi – se obvykle obrátí proti lháři samotnému.

„Mohl jsem volit mezi dobrovolným odchodem a propuštěním. Nikdo z toho nijak nadšenej nebyl, já nejmíň – měl jsem rád svou práci a v Mexickým zálivu se mi líbilo – ale bylo to nejlepší řešení. Takhle jsem dostal aspoň trochu peněz – ne sice plnej důchod, ale lepší než nic. Rozdělil jsem se o to se svou bývalkou.“

„A důvod toho všeho? A stručně, abych se dostal k večeři, dokud je ještě teplá.“

„Nebude to dlouhý. Ke konci směny jednoho listopadovýho dne jsem si zašel do obchodního centra Westfield koupit boty. Potřeboval jsem je na svatbu. Ale pořád jsem byl v uniformě.“

„Jasně.“

„Když jsem vycházel z oddělení bot, přiběhla ke mně nějaká ženská a ječela, že u kina mává nějakej spratek pistolí. A tak jsem se tam rozběhl.“

„Vytáhl jste zbraň?“

„Ne, pane, to ještě ne. Tomu klukovi mohlo bejt tak čtrnáct a já se musel ujistit, jestli není ožralej nebo zfetovanej. A na zemi před ním ležel jinej kluk, do kterýho kopal. A taky na něj mířil tou bouchačkou.“

„To mi připomíná ten clevelandskej případ, kdy ten polda zastřelil černýho kluka, kterej se oháněl vzduchovou pistolí.“

„Na to jsem myslel, když jsem tam přibíhal, jenže ten polda, kterej Tamira Rice zastřelil, přísahal, že si myslel, že ten kluk mává opravdickou bouchačkou, ale já se o tom úplně přesvědčit nemohl. Možná víte proč.“

Zdálo se, že šerif John Ashworth zapomněl na večeři. „Protože ten váš mířil na toho kluka na podlaze. Nemá smysl mířit na někoho falešnou zbraní. Pokud to ovšem ten kluk na podlaze nevěděl.“

„Ten hajzl pozdějc vypověděl, že na toho kluka nemířil, protože se mu klepala ruka. A že při tom říkal: ‚To je moje, ty parchante, a ty mi moje věci brát nebudeš.‘ Tohle jsem neviděl, ale mně připadalo, že na něj mířil. Zařval jsem na něj, ať odhodí tu zbraň a zvedne ruce. Buď mě neslyšel, nebo tomu nevěnoval pozornost. Prostě ho dál kopal a mířil na něj. I když se mu třeba klepala ruka. Každopádně jsem vytáhl zbraň.“ Odmlčel se. „Jestli je v tom nějakej rozdíl, tyhle kluci byli bílí.“

„Pro mě v tom není žádnej rozdíl. Kluci se prali. Jeden ležel na zemi a dostával nakládačku. Ten druhej držel něco, co mohla, ale nemusela bejt skutečná zbraň. Takže zastřelil jste ho? Řekněte, že k tomu nedošlo.“

„Ne, k žádnýmu zranění nedošlo. Ale… víte, jak se lidi sbíhaj ke každý rvačce, jenže když se objeví zbraň, hned se rozprchnou?“

„Jistě. Jestli maj rozum, vezmou nohy na ramena.“

„To se taky stalo, ale pár jich tam přece jen zůstalo.“

„Těch, který si to točili na mobily.“

Tim přikývl. „Čtyři nebo pět rádoby Spielbergů. V každým případě jsem vypálil do stropu varovnej výstřel. Možná to bylo špatný rozhodnutí, ale v tu chvíli mi připadalo správný. Jediný možný. V týhle části obchoďáku jsou zavěšený světla. Ta kulka jedno z nich zasáhla a ono spadlo přímo na hlavu jednoho čumila. Ten kluk s bouchačkou ji zahodil, a jak dopadla na podlahu, věděl jsem, že není pravá, protože nadskočila. Ukázalo se, že jde o stříkací pistoli, která vypadala jako pětačtyřicítka automat. Ten kluk, co ležel zkopanej na zemi, měl jen pár modřin a tržnejch ran, nic, co by vypadalo na šití, ale ten čumil byl tři hodiny v bezvědomí. Otřes mozku. Podle jeho právníka trpí amnézií a příšernýma bolestma hlavy.“

„Zažaloval policii?“

„Jo. Chvíli se to potáhne, ale nakonec z toho něco vytříská.“

Šerif John to zvážil. „Jestli tam byl jen proto, aby si tu rvačku natočil, tak toho moc nedostane, bez ohledu na vážnost jeho zranění. Předpokládám, že vás policie obvinila z bezohledného použití zbraně.“

To ano, a bylo by dobré, kdyby u toho zůstalo, pomyslel si Tim. Jenže nezůstalo. Šerif John možná vypadal jako afroamerická verze bosse Hogga z Mistrů hazardu, ale nebyl to žádný hlupák. Zjevně sympatizoval s Timem – jako skoro každý polda –, ale stejně si to ještě prověří. Lepší bude, když mu to řekne Tim sám.

„Před nákupem těch bot jsem zaskočil do baru Beachcombers na pár drinků. Poldové, který odváželi toho kluka do vazby, to ze mě ucítili a nechali mě dejchnout. Nadejchal jsem nula šest, což je pod povolenou hranicí, ale není to moc dobrý v situaci, kdy vystřelíte ze svý zbraně a pošlete někoho do nemocnice.“

„Pijete běžně, pane Jamiesone?“

„Asi půl roku po rozvodu jsem pil dost, ale to už je dva roky. Teď už ne.“ Přesně tohle jsem měl říct, pomyslel si.

„Mhm, mhm, takže si to zopakujeme, abych měl jistotu, že jsem to dobře pochopil.“ Šerif zdvihl tlustý ukazováček. „Měl jste po službě, takže kdybyste nebyl v uniformě, ta žena by k vám nikdy neběžela.“

„Asi ne, ale já bych slyšel nějaký rozruch a stejně bych tam šel. Polda nemá nikdy po službě, jak určitě víte.“

„Mhm, mhm, ale měl byste svou zbraň?“

„Ne, ta by zůstala zamčená v mém autě.“

Ashworth vytrčil druhý prst a vzápětí přidal třetí. „Ten kluk měl nejspíš napodobeninu zbraně, ale taky mohla být pravá. Jistotu jste mít nemohl.“

„To ne.“

A vztyčil se prst číslo čtyři. „Váš varovnej výstřel srazil světlo, který spadlo na hlavu nevinnýho náhodnýho diváka. Pokud teda toho nevinnýho náhodnýho diváka nenazvete blbečkem, co si všechno natáčel na mobil.“

Tim přikývl.

Teď vystřelil šerifův palec. „A ještě před tou rvačkou jste náhodou vypil dva alkoholický nápoje.“

„Ano, a byl jsem v uniformě.“

„To nebylo dobrý rozhodnutí, to nebylo… jak to říkaj… prozřetelný, ale stejně musím říct, že jste měl pekelnou smůlu.“ Šerif John bubnoval prsty na okraj stolu. Prsten s rubínem na malíčku při tom jemně cvakal. „Myslím, že ta vaše historka je dostatečně ujetá, než aby nebyla pravdivá, ale stejně zavolám vašemu předchozímu zaměstnavateli a ověřím si to. Když už pro nic jinýho, tak proto, abych ji slyšel znovu a znovu nad ní žasnul.“

Tim se usmál. „Nahlásil jsem se Bernadette DiPinový, sarasotský policejní náčelnici. A vy byste měl jít domů na večeři, jinak se vaše žena rozzlobí.“

„Mhm, mhm, starost o Marcy nechte na mně.“ Šerif se naklonil přes břicho. „Kdybych vám hned teď dal dejchnout, pane Jamiesone, kolik bych naměřil?“

„Zjistěte si to sám.“

„Nemyslete si, že to udělám. Nemyslete si, že to potřebuju.“ Zaklonil se a jeho kancelářská židle útrpně zaúpěla.

„Proč byste stál o práci nočního pochůzkáře v takovýhle bezvýznamný díře? Platíme jen sto dolarů tejdně, a i když se toho od neděle do čtvrtka moc neděje, páteční a sobotní večery můžou bejt pěkně rušný. Striptýzovej klub v Penley to loni zabalil, ale v nejbližším okolí je pořád pár hospůdek a barů.“

„Můj děda dělal nočního pochůzkáře v Hibbingu v Minnesotě. Tam, co vyrůstal Bob Dylan. Ale to až když odešel od státní policie do důchodu. Kvůli němu jsem už od dětství chtěl bejt polda. A když jsem uviděl ten inzerát, tak mě napadlo…“ Tim pokrčil rameny. Co ho to vlastně napadlo? Něco podobného jako tenkrát s tou recyklační továrnou. Takže asi vůbec nic. Připadalo mu, že by se přinejmenším psychologicky mohl ocitnout ve středu dění.

„Že byste šel ve stopách svýho dědy, mhm.“ Šerif John sepjal ruce na svém obrovském břiše a pátravě se zahleděl na Tima těma svýma bystrýma zkoumavýma očima, které plavaly v tuku. „Připadáte si jako důchodce, je to tak? Hledáte něco, čím byste si ukrátil dlouhou chvíli? Na to jste ještě moc mladej, neřekl byste?“

„Od policie jsem odešel, to jo. To je pryč. Jeden kamarád říkal, že mi v New Yorku sežene práci v bezpečnostní agentuře, a já chtěl změnit prostředí. A možná kvůli tomu nemusím až do New Yorku.“ Asi mu šlo především o tu změnu. Práce nočního pochůzkáře by mu ji možná nepřinesla, ale stejně tak by mohla.

„Říkal jste, že jste rozvedenej?“

„Jo.“

„Děti?“

„Ne. Ona je chtěla, já ne. Necejtil jsem se na ně.“

Šerif John se podíval na Timovu žádost. „Tady uvádíte, že je vám dvaačtyřicet. Ve většině případů – asi ne ve všech – platí, že jestli se necejtíte v tomhle věku…“

Odmlčel se a jako způsobný policajt čekal, jestli ho Tim doplní. Nedoplnil.

„Nakonec se do New Yorku asi vydáte, pane Jamiesone, ale právě teď se jen tak potloukáte. Dá se to tak říct?“

Tim se nad tím zamyslel a přikývl.

„Když vám tu práci dám, jak víte, že z nějakýho náhlýho popudu se za dva tejdny nebo za měsíc nezačnete potloukat znovu? DuPray není zrovna nejzajímavější místo na světě, a dokonce ani v Jižní Karolíně. Já se jen ptám, pane, jak mám vědět, že jste spolehlivej?“

„Budu tady pořád. S vědomím, že neustále dohlížíte na to, jak si plním svý pracovní povinnosti. A jestli usoudíte, že ne, tak mě vyhodíte. Jestli se rozhodnu jít dál, dám vám vědět hodně dopředu. To vám slibuju.“

„Ta práce vás neuživí.“

Tim pokrčil rameny. „Najdu si ještě něco k tomu, když budu muset. Chcete mi říct, že bych tu byl jedinej, kdo dělá ještě na vedlejšák, aby vyšel s prachama? A do začátku mám trochu našetřeno.“

Šerif John chvíli zůstal sedět na místě a přemýšlel. Potom vstal, až překvapivě čile na tak silného chlapa. „Zastavte se ráno a uvidíme, co s tím uděláme. Tak kolem desátý to bude akorát.“

Což ti poskytne spoustu času zavolat si na sarasotskou policii, pomyslel si Tim, a proklepnout si mě tam. A zjistit si, jestli nemám v rejstříku jiný šmouhy.

Vstal a podal šerifovi ruku. Ten mu ji pevně stiskl. „Kde dneska přespíte, pane Jamiesone?“

„V tom motelu, jestli mají volnej pokoj.“

„No, Norbert má spoustu volnejch pokojů,“ řekl šerif, „ale pochybuju, že vám dá něco k jídlu. Pořád vypadáte tak trochu jako polda. Jestli nemáte problém se smaženým jídlem, ta Bevova restaurace tady v ulici má do sedmi. Mně osobně tam chutnaj játra na cibulce.“

„Díky. A dík, že jste se mnou mluvil.“

„Není zač. Byl to zajímavej rozhovor. A až se budete zapisovat do toho motelu, řekněte Norbertovi, že mu šerif John vzkazuje, ať vám dá dobrej pokoj.“

„Vyřídím.“

„Ale stejně bych se podíval po breberkách, až polezete do postele.“

Tim se usmál. „To už mi někdo poradil.“

7

K večeři si dal smažený kuřecí řízek, zelené fazolky a broskvový nákyp. Nebylo to špatné. Na rozdíl od pokoje, který mu byl přidělen v motelu DuPray. Proti němu byly pokoje, v nichž přebýval na své cestě na sever, palácové komnaty. Klimatizační jednotka v okně hlučně lomozila, ale pokoj příliš neochladila. Zrezivělá sprchová hlavice kapala a nedala se nijak utáhnout. (Nakonec pod ni položil ručník, který tlumil pravidelný zvuk dopadajících kapek.) Stínítko na lampičce u postele bylo na několika místech propálené. Jediný obrázek v pokoji visel nakřivo. Neuměle zobrazoval plachetnici s posádkou rozšklebených černochů se zjevně zabijáckými rysy. Tim ho narovnal, ale obrázek se vzápětí vrátil.

Venku bylo prověšené skládací lehátko, jehož konstrukce byla stejně zrezivělá jako porouchaná sprchová hlavice, ale udržela ho. Posadil se, natáhl nohy, oháněl se po mouchách a skrze koruny stromů pozoroval žhnoucí oranžové slunce. Pociťoval při tom štěstí a zároveň melancholii. Ve čtvrt na devět projel po přejezdu kolem skladišť na předměstí další téměř nekonečný vlak.

„Tenhle zatracený Georgia Southern je vždycky zpožděný.“

Tim se rozhlédl a uviděl majitele a jediného večerního zaměstnance tohoto skvělého ubytovacího zařízení. Byl vychrtlý a kašmírová vesta na něm visela. Vysoko vytažené khaki kalhoty odhalovaly bílé ponožky a starší conversky. Krysí obličej rámovaly vlasy v beatlesovském účesu.

„Povídejte,“ vybídl ho Tim.

„To je fuk,“ pokrčil rameny Norbert. „Večerní vlak jen projíždí. Půlnoční projíždí skoro vždycky, pokud tu nevykládá čerstvý ovoce a zeleninu. Tam dál je železniční křižovatka.“ Zkřížil ukazováčky, aby to předvedl. „Jedna trať vede do Atlanty, Birminghamu, Huntsvillu a podobně. Ta druhá vede z Jacksonvillu a dál do Charlestonu, Wilmingtonu, Newport News a tak. Stavěj tu většinou denní nákladní vlaky. Přemejšlíte o práci ve skladišti? Obvykle tam mívaj jedno dvě volný místa. Ale musíte mít silnej hřbet. Pro mě to není.“

Tim se na něj podíval. Norbert zašoupal teniskami a v úsměvu odhalil Timovi venkovsky zanedbané zuby. Byly tam, ale vypadaly, že by tam nemusely dlouho vydržet.

„Kde máte auto?“

Tim jen dál zíral.

„Jste polda?“

„Zrovna teď jsem jen chlap, co kouká do slunce přes koruny stromů,“ řekl Tim, „a brzo si to začne dělat sám.“

„Už nic neříkejte, už nic neříkejte,“ vyhrkl Norbert a dal se na kvapný ústup. Jen jednou se zastavil, ohlédl se přes rameno a přejel Tima rychlým zkoumavým pohledem.

Nákladní vlak konečně přejel. Červená světla na přejezdu přestala blikat. Dva nebo tři čekající vozy nastartovaly a rozjely se. Tim pozoroval, jak oranžové slunce rudne – rudá noční obloha, námořníků pohoda, řekl by jeho děda, noční pochůzkář. Stíny borovic se natahovaly přes SR-92 a spojovaly se. Tim si byl skoro jistý, že tu práci nočního pochůzkáře nedostane, a možná to tak bylo lepší. DuPray mu připadalo daleko od všeho: žádná odbočka, ale skoro slepá cesta. A nebýt těch čtyř skadišť, město by pravděpodobně vůbec neexistovalo. A proč tu vlastně ta skladiště byla? Aby skladovala televize z nějakého severního přístavu, jako je Wilmington nebo Norfolk, a expedovala je dál do Atlanty nebo Marietty? Aby skladovala krabice s náhradními díly do počítačů přivezené z Atlanty, aby je znovu naložili a poslali do Wilmingtonu, Norfolku nebo Jacksonvillu? Aby skladovala hnojiva nebo nebezpečné chemikálie, protože v téhle části Spojených států to není nezákonné? A tak pořád dokola, a když se něco pohybuje v kruhu, ztrácí to smysl, to ví každý pitomec.

Zašel dovnitř, zamkl dveře (hloupost – byly tak chatrné, že by se daly snadno vykopnout), svlékl se do spodního prádla a lehl si na postel, která byla proleželá, ale hmyzuprostá (aspoň co dokázal zjistit). S rukama za hlavou se zahleděl na obrázek rozšklebených černochů, kteří tvořili posádku fregaty, nebo jak se takové zatracené lodi říká. Kam pluli? Byli to piráti? Jemu jako piráti připadali. Ale bez ohledu na to všechno stejně v dalším přístavu dojde k nakládání a vykládání, nastupování a vystupování. Možná všeho a všech. Před nedávnem sám vystoupil z letu společnosti Delta do New Yorku. Poté nakládal plechovky a lahve do třídičky. Dnes pro tu milou knihovnici na jednom místě knihy nakládal a na jiném vykládal. A tady byl jen proto, že I-95 už byla přetížená osobními a nákladními auty, která čekala, až odtahová služba naloží vůz nějakého havarovaného nešťastníka. Možná poté, co sanitka naloží řidiče a vyloží ho v nejbližší nemocnici.

Jenže noční pochůzkář nic nenakládá ani nevykládá, pomyslel si Tim. To je na tom to nejkrásnější, říkával děda.

Tim usnul a jen o půlnoci ho vzbudil rachot dalšího projíždějícího nákladního vlaku. Odskočil si, sejmul ze zdi nakřivo visící obrázek a opřel ho těmi rozšklebenými černými obličeji o zeď.

Naskakovala mu z nich husí kůže.

8

Když v jeho pokoji zazvonil ráno telefon, Tim už byl osprchovaný a seděl znovu na skládacím lehátku a pozoroval stíny, které se při západu slunce rozplynuly opačným směrem. Volal šerif John. Neztrácel čas.

„Nemyslel jsem si, že vaše náčelnice bude takhle brzo v úřadu, a tak jsem si vás proklepl online, pane Jamiesone. Zdá se, že jste ve svý žádosti přehlídl pár věcí. Ani jste se o nich nezmínil v našem rozhovoru. V roce 2017 jste dostal pochvalu za záchranu života a byl jste vyhlášenej sarasotským Policistou roku 2018. To už jste zapomněl?“

„Ne,“ řekl Tim. „O tu práci jsem zažádal z náhlýho popudu. Kdybych měl víc času o tom přemejšlet, byl bych tam ty věci uvedl.“

„Řekněte mi o tom aligátorovi. Vyrostl jsem v bažinatým kraji kolem řeky Pee Dee a miluju dobrý historky o aligátorech.“

„Tahle moc dobrá není, protože to nebyl moc velkej aligátor. A já tomu klukovi život nezachránil, i když ten příběh trochu komickej je.“

„Tak povídejte.“

„Volali z Highlands, což je soukromý golfový hřiště. Já k němu byl nejblíž. Ten kluk vylezl na strom u jedný vodní překážky. Bylo mu jedenáct dvanáct, tak nějak, a řval jak pominutej. A dole pod stromem byl ten aligátor.“

„To je jak z Malýho černýho Samba,“ řekl Šerif John. „Jenže tam, pokud si vzpomínám, byli místo aligátora tygři, a jestli to bylo soukromý golfový hřiště, vsadím se, že ten kluk na tom stromě nebyl černej.“

„Ne, a ten aligátor spíš spal, než bděl,“ řekl Tim. „A byl jen tak půldruhýho metru dlouhej. Možná o kousek víc. Půjčil jsem si od táty toho kluka pětku železo – to on mě pak navrhl na tu pochvalu – a párkrát jsem ho přetáh.“

„Řek bych, že toho aligátora, ne toho tátu.“

Tim se zasmál. „Jasně. Aligátor zalez zpátky do tý vodní překážky, kluk slezl dolů a bylo to.“ Odmlčel se. „Až na to, že jsem se dostal do večerních zpráv. Jak mávám tou golfovou holí. Komentátor žertoval o stylu mýho odpalu. Golfovej humor, znáte to.“

„Mhm, mhm, a co ten Policista roku?“

„No, vždycky jsem chodil včas, nikdy jsem nebyl nemocnej a někomu to dát museli.“

Druhý konec linky na pár okamžiků opanovalo ticho. Pak promluvil šerif John. „Nevím, jestli se tomu říká počínající skromnost nebo nízká sebeúcta, ale je mi to nějak jedno. Vím, že za tak krátkou dobu, co se známe, se toho moc říct nedá, ale já jsem rovnej chlap. Co na srdci, to na jazyku, říkaj některý lidi. V první řadě moje žena.“

Tim se podíval na silnici, na železniční koleje, na ustupující stíny. Pohled věnoval také vodárenské věži, která se rýsovala na obzoru jako nějaký robotický vetřelec. To zas bude horkej den, pomyslel si. Myslel také na něco jiného. Každou chvíli může tu práci získat, nebo o ni přijít. Všechno záleží na tom, co teď řekne. Otázka je, jestli ji opravdu chce, nebo je to jen rozmar vzešlý z rodinné historky o dědovi Tomovi.

„Pane Jamiesone? Jste tam ještě?“

„To ocenění jsem si zasloužil. Byli tam jiný policajti, který ho mohli dostat, pracoval jsem s nějakejma dobrejma poldama, ale jo, zasloužil jsem si ho. Moc jsem si toho s sebou ze Sarasoty neodnesl – myslel jsem si, že si zbytek nechám poslat, jestli se nějak uchytím v New Yorku –, ale pracovní hodnocení jsem si vzal. Mám ho v báglu. Ukážu vám ho, jestli chcete.“

„Chci,“ řekl šerif John, „ale ne proto, že bych vám nevěřil. Jen bych ho rád viděl. Na práci nočního pochůzkáře jste až absurdně překvalifikovanej, ale jestli ji opravdu chcete, nastupujete v jedenáct večer. Od jedenácti do šesti, tak je to ve smlouvě.“

„Chci ji,“ řekl Tim.

„Tak dobře.“

„To stačí?“

„Jsem taky člověk, kterej věří svejm instinktům, a přijímám nočního pochůzkáře, ne sekuriťáka pro Brinks, takže jo, to stačí. Nemusíte chodit už v deset. Ještě se trochu prospěte a zastavte se kolem poledního. Kolegyně Gullicksonová vám dá instrukce. Nebude to dlouhý. Není to žádná věda, i když po zavření barů na Main Street musíte bejt trochu obezřetnej.“

„Tak jo, díky.“

„Uvidíme, jak mi budete děkovat po prvním odslouženým víkendu. Nejste zástupce šerifa a nejste oprávněnej nosit zbraň. Když se dostanete do situace, kterou nemůžete zvládnout nebo ji vyhodnotíte jako nebezpečnou, zavoláte nám. Rozumíme si?“

„Jo.“

„To je dobře, pane Jamiesone. Jestli zjistím, že nosíte zbraň, tak se pakujete.“

„Rozumím.“

„Po směně odpočívejte. Stane se z vás noční tvor.“

Jako hrabě Drákula, pomyslel si Tim. Zavěsil, dal si na dveře ceduli NERUŠIT, zatáhl řídkou záclonu, odložil telefon a znovu se uložil ke spánku.

9

Zástupkyně šerifa Wendy Gullicksonová, jedna z těch, kteří pracovali na částečný úvazek, byla o deset let mladší než Ronnie Gibsonová, a navíc kočka, i s vlasy staženými do přísného uzlu. Tim se nijak nepokoušel ji okouzlit; bylo jasné, že je proti tomu dobře obrněná. Tim se stručně zamyslel, jestli si na práci nočního pochůzkáře nepředstavovala někoho jiného, třeba bratra nebo přítele.

Předala mu mapu malé obchodní čtvrti městečka, příruční vysílačku, která se připínala k opasku stejně jako malé píchačky. Nejsou v nich žádné baterie, vysvětlila mu zástupkyně Gullicksonová; na začátku směny je prostě natáhne.

„Vsadím se, že ty byly moderní tak v šestačtyřicátým,“ řekl Tim. „Ale jsou vlastně pěkný. Retro.“

Neusmála se. „Zmáčknete je u Fromieho prodejny autodílů a servisu a pak znovu u nádraží na západním konci Main Street. To je jednu míli šest set yardů tam a stejně daleko zpátky. Ed Whitlock dělal každou směnu čtyři obchůzky.“

Což bylo skoro třináct mil. „Nebudu si muset hlídat váhu, to je jistý.“

Stále žádný úsměv. „Ronnie Gibsonová a já nemáme pravidelnou pracovní dobu. Po týdnu budete mít dva volné večery, pravděpodobně v pondělí a v úterý. Po víkendu je tu dost klid, ale občas vás budeme muset povolat. Tedy pokud budete v dosahu.“

Tim si složil ruce do klína a pousmál se. „Máte se mnou problém, zástupkyně Gullicksonová? Pokud ano, řekněte to hned, nebo mlčte.“

Měla nordicky světlou pleť, na které byl znát každý sebemenší ruměnec. Přispívalo to k její kráse, ale Tim předpokládal, že to stejně nesnáší.

„Nevím, jestli s vámi mám problém, nebo ne. To ukáže až čas. Jsme tu dobrý kolektiv. Malý, ale dobrý. Všichni spolu vycházíme. Vy jste jen někdo, kdo přišel z ulice a získal tu práci. Lidé si z nočních pochůzkářů dělají legraci, ale Ed to nesl dobře, což je ve městě s tak malou policejní posádkou důležité.“

„Unce prevence vyváží libru léčby,“ poznamenal Tim. „To říkával můj děda. On byl noční pochůzkář, kolegyně Gullicksonová. Proto jsem o tu práci zažádal.“

Možná trochu roztála. „Pokud jde o ty píchačky, souhlasím, že jsou archaické. Můžu vám jen poradit, abyste si na ně zvykl. Noční pochůzkář je analogová práce v digitálním věku. Alespoň v DuPray.“

10

Tim brzy zjistil, jak to myslela. Ve čtyřiapadesátém to byl v podstatě hlídkový policista, jen beze zbraně a pendreku. Nesměl ani zatýkat. Několik větších firem ve městě bylo vybaveno bezpečnostním zařízením, ale menší obchody většinou takovou ochranu neměly. U takového DuPrayského koloniálu nebo Obergovy drogerie zkontroloval noční pochůzkář jen to, že svítí zelená bezpečnostní světla a nikde není stopa po vetřelcích. U těch menších zalomcoval klikami, podíval se přes sklo a tradičně třikrát zaklepal. Obvykle se dočkal reakce – zamávání nebo několika slov – ale většinou ne, což bylo dobré. Udělal znamení křídou a pokračoval dál. Tenhle postup mu připomněl starý irský vtip: Když se tam dostaneš jako první, udělej na dveřích znamení křídou. Když tam budu první já, smažu ho. Tyhle značky neměly žádný praktický význam; byla to prostě tradice, která se datovala zpátky přes celou řadu nočních pochůzkářů až do doby nějaké reorganizace.

Díky dalšímu zástupci šerifa, který pracoval na částečný úvazek, si Tim našel slušné bydlení. George Burkett mu řekl, že jeho matka má malý zařízený byt nad svou garáží a že mu ho levně pronajme, když bude mít zájem. „Jsou to jen dva pokoje, ale docela hezký. Můj bratr tam pár let žil, než se odstěhoval na Floridu. Chytil se v zábavním parku Universal v Orlandu. Slušně si tam vydělává.“

„Tak to má dobrý.“

„Jo, ale ty ceny, co si účtujou na Floridě… Příšerný. Musím tě varovat, Time, jestli to vezmeš, nesmíš si večer pouštět hlasitou muziku. Máma muziku nemá ráda. Nelíbilo se jí ani Floydovo banjo, na který hrál brácha jako blázen. Občas se kvůli tomu strašně pohádali.“

„Georgi, já po večerech doma moc nebudu.“

Policista Burkett – kolem pětadvaceti, dobrosrdečný a veselý, nepřetížený přirozenou inteligencí – se po těch slovech rozzářil. „No jo, na to jsem zapomněl. V každým případě je tam v okně zabudovaná malá klimoška, která ti to ochladí dost, abys mohl spát – aspoň Floyd mohl. Tak máš zájem?“

Tim měl. I když klimatizace v okně nebyla nic moc, postel byla pohodlná, obývací pokoj útulný a sprcha nekapala. V kuchyňce byla jen mikrovlnná trouba a elektrický vařič, ale stejně jedl většinou v restauraci, takže to bylo v pořádku. A nájem byl bezkonkurenční – sedmdesát dolarů týdně. George líčil svou matku jako dračici, ale z paní Burkettové se vyklubala milá stařenka s tak silným jižanským přízvukem, že Tim rozuměl sotva polovině toho, co říkala. Někdy mu za dveřmi nechala kousek kukuřičného chleba nebo koláče zabaleného ve voskovém papíru. Bylo to jako mít za domácí hodného skřítka.

Norbert Hollister, majitel motelu s krysím obličejem, měl ohledně těch skladišť pravdu. Chronicky se tam potýkali s nedostatkem personálu a stále přijímali. Tim věděl, že tam, kde je manuální práce kompenzována nejnižší mzdou povolenou zákonem (v Jižní Karolíně to bylo sedm a čtvrt dolaru na hodinu), je vysoká fluktuace typická. Zašel za předákem Valem Jarrettem, který byl ochoten zaměstnat ho na tři hodiny denně, od osmi ráno. To Timovi umožňovalo po směně nočního pochůzkáře umýt se a najíst. A tak po splnění svých nočních povinností musel znovu nakládat a vykládat.

Tak už to na světě chodí, říkal si. Tak už to na světě chodí. Prozatím pořád.

11

Jak mu v jižanském městečku plynul čas, Tim Jamieson se poddal uklidňující rutině. Neměl v úmyslu zůstat v DuPray do konce života, ale uměl si představit, že tu bude ještě o Vánocích (možná si ve svém malém bytě nad garáží rozloží i malý umělý stromeček), možná ještě příští léto. Nebyla to žádná kulturní oáza a měl pochopení pro to, že tu děti zlobí, aby unikly všudypřítomné nudě, ale Tim si tu liboval.

V šest večer večeře v restauraci, někdy o samotě, někdy s jedním z kolegů, následujících sedm hodin noční pochůzky, snídaně v restauraci, do jedenácti ježdění s vysokozdvižným vozíkem ve skladišti, sendvič a kola nebo sladký čaj k obědu ve stínu na nádraží, zpátky k paní Burkettové, do šesti spánek. Ve volných dnech prospal někdy až dvanáct hodin v jednom zátahu. Četl thrillery z právnického prostředí od Johna Grishama a celou ságu Píseň ledu a ohně. Byl velkým fanouškem Tyriona Lannistera. Věděl, že podle Martinových knih natočili televizní seriál, ale necítil potřebu ho sledovat, protože vlastní fantazie mu poskytovala dostatek potřebných draků.

Jako polda byl obeznámen s noční podobou Sarasoty, tak odlišnou od té denní prázdninové, slunné a surfařské jako pan Hyde od doktora Jekylla. Ta noční tvář byla často odporná a někdy nebezpečná, a přestože se nikdy neuchýlil k používání slangových policajtských výrazů pro mrtvé feťáky a týrané prostitutky, deset let u policie z něj udělalo cynika. Někdy si tyhle pocity přenášel domů (spíš často, jestli chtěl být upřímný) a ony se pak vmísily do té žíraviny, která mu zničila manželství. Tyhle pocity měly zřejmě podíl i na tom, že mu představa vlastního dítěte zůstávala tak vzdálená. Ve světě bylo moc zla. Spousta věcí se mohla pokazit. Aligátor na golfovém hřišti byl to nejmenší.

Když bral tu práci nočního pochůzkáře, nikdy by nevěřil, že městečko s pěti tisíci čtyřmi sty obyvateli (z toho většina žila v přilehlých venkovských čtvrtích) může mít svou noční tvář, ale DuPray ji mělo a Tim zjistil, že ji má rád. Lidé, které potkával večer a v noci, byli na té práci tím nejlepším.

Byla tu paní Goolsbyová, s níž na sebe skoro každý večer na začátku první obchůzky zamávali a tiše se pozdravili. Sedávala na své houpací lavici na verandě, pohupovala se a upíjela z hrnečku, v němž mohla být whisky, limonáda nebo heřmánkový čaj. Někdy tam byla ještě při jeho návratu z druhé obchůzky. Jeden kolega, s nímž občas večeřel v restauraci, mu prozradil, že paní G. před rokem přišla o manžela. Wendell Goolsby sjel v prudké sněhové bouři ve Wisconsinu se svým velkým kamionem ze silnice.

„Ještě jí není padesát, ale když si před dávnou dobou Addie Wendella brala, vypadala stejně,“ řekl Frank. „Brali se v době, kdy ani jeden z nich nebyl dost starý, aby mohl volit nebo si dát v hospodě panáka. Jako v tý písničce Chucka Berryho, jak se brali ty dva mlaďoši. Takový manželství obvykle dlouho nevydrží, ale to jejich vydrželo.“

Tim se také seznámil se Sirotou Annie, která často přenocovala na nafukovací matraci v uličce mezi úřadem šerifa a DuPrayským koloniálem. Měla i malý stan na louce za nádražím, a když pršelo, spala v něm.

„Ve skutečnosti se jmenuje Annie Ledouxová,“ řekl Bill Wicklow, když se ho na ni Tim zeptal. Bill jako nejstarší z duprayských policistů pracoval také na částečný úvazek a ve městě znal snad každého. „V tý uličce nocuje už léta. Spí tam radši než ve stanu.“

„A co dělá, když se ochladí?“ zeptal se Tim.

„Odjede do Yemassee. Většinou ji odveze Ronnie Gibsonová. Jsou nějak spřízněný, sestřenky z třetího kolena nebo tak nějak. Je tam útulek pro bezdomovce. Annie říká, že tam nejde, když nemusí, protože je tam plno šílenců. A já jí říkám, koukni se na sebe, děvče.“

Tim se na ni chodil podívat do uličky jednou za noc a ve stanu ji navštívil jednou po šichtě ve skladišti, z čiré zvědavosti. Před stanem byly v zemi zapíchnuté tři tyče: na jedné vlála vlajka s pruhy a hvězdami, na druhé vlajka Konfederace a třetí vlajku Tim neznal.

„To je vlajka Francouzský Guyany,“ řekla mu, když se jí zeptal. „Našla jsem ji v popelnici za Zoneym. Hezká, ne?“

Seděla v křesle potaženém plastovou fólií a pletla šálu, která by byla dost dlouhá i pro jednoho z obrů George R. R. Martina. Byla celkem přátelská a nevykazovala žádné příznaky toho, čemu Timovi kolegové ze sarasotské policie říkali „bezdomovecký paranoidní syndrom“, ale ráda poslouchala noční hovory na rádiu WMDK a občas v řeči zabloudila k podivným tématům jako létající talíře, cestování v čase a posedlost démony.

Jednou, když ji zastihl, jak leží v uličce na nafukovací matraci, se jí zeptal, proč je tam, a ne ve stanu, který se zdá ve výborném stavu. Sirota Annie – mohlo jí být šedesát, ale taky osmdesát – se na něj podívala jako na blázna. „Tady jsem blízko policie. Víte, co je za nádražím a těma skladištěma?“

„Asi lesy.“

„Lesy a močály. Míle polomů a bláta, který se táhnou až k Georgii. Jsou tam podivný živočichové a taky zlý lidi. Když chčije a já musím zůstat ve stanu, říkám si, že v tom nečase asi nic nevyleze, ale stejně moc dobře nespím. Mám furt po ruce nůž, ale beztak si myslím, že by mi proti nějaký šílený stvůře z bažin moc nepomohl.“

Annie byla hubená, až vychrtlá a Tim jí nosil z restaurace drobné pamlsky, než odešel nakládat a vykládat na krátkou směnu do skladiště. Občas to byl sáček vařených burských oříšků nebo MacCracklinových křupek nebo čokoládových koláčků s želatinovou náplní. Jednou jí přinesl sklenici okurkových řezů v pikantní marinádě, po které sáhla a přitiskla si ji k vychrtlé hrudi. Potěšeně se zasmála.

„Okurčičky! Ty jsem naposled jedla, když byl Hector štěňátko! Proč jste na mě tak hodnej, pane J.?“

„Já nevím,“ řekl Tim. „Asi vás mám rád, Annie. Můžu jednu ochutnat?“

Podala mu sklenici. „Jistě. Stejně ji musíte otevřít, já mám ruce prolezlý artritidou.“

Ukázala mu ruce s prsty tak pokroucenými, že vypadaly jako kousky naplaveného dříví. „Pořád můžu plíst a šít, ale pámbu ví, jak dlouho mi to ještě vydrží.“ Otevřel sklenici, trochu sebou trhl při závanu kyselého pachu octa a vylovil si jeden okurkový řez. Odkapávalo z něj něco, co mohl být formaldehyd, kdo ví?

„Vraťte mi ji, vraťte mi ji!“

Podal jí sklenici a řez snědl.

„Bože, Annie, takhle svraštělá už mi ta huba zůstane.“

Ukázala v úsměvu pár zbývajících zubů. „Nejlepší jsou na chleba s máslem a na ně studená RC Cola. Nebo pivo, ale to už nepiju.“

„Co to pletete? Je to šála?“

„Bůh nepřijde ve svým vlastním rouchu,“ řekla Annie. „A teď už si běžte za povinnostma, pane J. A dávejte si pozor na lidi v černejch autech. George Allman o nich mluví v rádiu v jednom kuse. Víte, odkud jsou, ne?“ Významně se na něj podívala. Možná žertovala. Nebo ne. U Siroty Annie to bylo těžké poznat.

Další figurkou duprayského nočního života byl Corbett Denton. Byl ve městě holičem a místní ho znali jako Bubeníka. Přezdívku získal za nějaký odvážný pubertální kousek, o kterém už zřejmě nikdo nic nevěděl, jen že ho za něj na měsíc vyloučili z okresní střední školy. V mládí mohl být dost divoký. Teď byl věkem na přelomu padesátky a šedesátky, měl nadváhu, plešatěl a trpěl nespavostí. Za takových večerů sedával na prahu svého holičství a díval se na prázdnou duprayskou hlavní ulici. Tedy prázdnou až na Tima. Vyměnili si pár obecných frází, jak je to obvyklé u pouhých známých – počasí, baseball, každoroční letní chodníkový prodej –, ale jednou Denton řekl něco, po čem Tim zbystřil.

„Víte, Jamiesone, tenhle život, kterej si myslíme, že žijeme, není skutečnej. Je to jen stínohra a já se sám za sebe těším, až vypnou světla. Ve tmě zmizej všechny stíny.“

Tim se posadil na práh vedle holičské tyče, jejíž zdánlivě nekonečná červeno-modro-bílá spirála se v noci neotáčela. Sundal si brýle, vyleštil je košilí a znovu si je nasadil. „Dovolíte mi, abych byl upřímnej?“

Bubeník Denton odcvrnkl nedopalek cigarety do strouhy, kde krátce zajiskřil. „Jen do toho. Mezi půlnocí a čtvrtou smí bejt upřímnej každej. Přinejmenším podle mýho názoru.“

„Mluvíte jako člověk, kterej trpí depresí.“

Bubeník se zasmál. „Hotovej Sherlock Holmes.“

„Měl byste zajít za doktorem Roperem. Existujou prášky, který vám rozjasněj život.“ Usmál se, aby naznačil, že to byl vtip, ale Bubeník Denton jeho úsměv neopětoval, jen vstal.

„Já o těch práškách vím, Jamiesone. Působěj jako chlast nebo tráva. Nebo jako extáze, co dneska děti berou na těch svejch kalbách, nebo jak tomu říkaj. Po těchhle věcech chvíli věříte, že tohle všechno je skutečný. Že na tom záleží. Jenže není a nezáleží.“

„Ale jděte,“ řekl Tim mírně. „Takhle to bejt nemůže.“

„Podle mýho názoru to může bejt jedině takhle,“ řekl holič a pomalou, šouravou chůzí zamířil ke schodům vedoucím k jeho bytu nad holičstvím.

Tim se za ním znepokojeně díval. Myslel na to, že Bubeník Denton je přesně typ chlápka, který se jednoho deštivého dne může rozhodnout, že se zabije. Možná s sebou vezme i svého psa, pokud nějakého má. Jako nějaký starý egyptský faraon. Napadlo ho, že si o tom promluví se šerifem Johnem, a pak ho napadla Wendy Gullicksonová, která stále ještě moc neroztála. A poslední, co by si Tim přál, bylo, aby si kolegové mysleli, že je nafoukaný. Jenže on už není policista, ale jen noční pochůzkář. Raději to nechá být.

Jenže Bubeník Denton mu pořád nešel z hlavy.

12

Jedné noci koncem června uviděl na obchůzce dva chlapce, kteří šli po Main Street s batohy na zádech a svačinovými krabicemi v rukou západním směrem. Nebýt dvě hodiny ráno, mohli mířit do školy. Z nočních turistů se vyklubala Bilsonova dvojčata. Kluci byli naštvaní na své rodiče, kteří je odmítli vzít na Dunninský zemědělský trh, protože jejich prospěch byl nepřijatelný.

„Máme hlavně céčka a nic jsme neposrali,“ řekl Robert Bilson. „A postoupili jsme. Tak co je na tom špatnýho?“

„Je to blbost,“ skočil mu do řeči Roland Bilson. „Hned ráno budem na trhu a seženem si práci. Slyšeli jsme, že vždycky potřebujou ponocný dělníky.“ Tima napadlo, že by ho opravil a řekl mu, že se jedná o pomocné dělníky, ale pak usoudil, že je to zbytečné. „Hele, kluci, nerad vám beru iluze, ale kolik je vám let? Jedenáct?“

„Dvanáct!“ vykřikli jednohlasně.

„Dobře, tak dvanáct. A ztište se, lidi tu spí. Na tom trhu vás nikdo na práci nenajme. Leda vás pod nějakou záminkou šoupnou do klece a počkaj, až si vás tam vyzvednou rodiče. A do tý doby vás tam budou lidi chodit očumovat. Některý vám možná budou házet buráky a škvarky.“

Bilsonova dvojčata na něj zírala s hrůzou, ale možná také s jistou úlevou.

„Uděláme to takhle. Vy se hned teď vrátíte domů a já půjdu za vámi, abych měl jistotu, že jste nezměnili jednotnej a nerozdílnej názor.“

„Co je to jednotnej a nerozdílnej názor?“ zeptal se Robert.

„To prej mívaj dvojčata, aspoň se to říká.“

„Ven jste šli dveřma, nebo oknem?“

„Oknem,“ řekl Roland.

„Dobrý, takže stejnou cestou se vrátíte. Když budete mít štěstí, rodiče se vůbec nedovědí, že jste byli venku.“

„A neřeknete jim to?“

„Ne, pokud to nezkusíte znovu,“ řekl Tim. „Pak jim ovšem řeknu nejen to, co jste udělali, ale i to, jak jste na mě byli hubatý, když jsem vás chytil.“

„To jsme teda nebyli,“ bouřil se Roland.

„To budu lhát,“ řekl Tim. „Jsem v tom dobrej.“

Šel za nimi a potom se díval, jak Robert Bilson pomáhá Rolandovi do okna. Tim pak pomohl Robertovi. Čekal, jestli se někde nerozsvítí světlo, které by znamenalo bezprostřední prozrazení uprchlíků, ale nic se nedělo, a tak pokračoval v obchůzce.

13

O pátečních a sobotních večerech bývalo v ulicích víc lidí než v týdnu, přinejmenším do půlnoci nebo do jedné. Většinou šlo o milenecké dvojice. Po půlnoci je mohli vystřídat mladíci v nadupaných autech, kteří se řítili po liduprázdné hlavní ulici DuPraye stokilometrovou rychlostí za drzého řevu sportovních rezonátorů, závodili spolu a budili lidi. Občas některého dojel městský nebo státní policista a prohřešek s ním sepsal (nebo ho vsadil za mříže, pokud se ještě oháněl airsoftovou nula devítkou), ale i když byli o víkendu ve službě čtyři duprayští policisté, zatčení byla relativně vzácná. Většinou to těm klukům prošlo.

Tim zašel za Sirotou Annie. Seděla před svým stanem a pletla trepky. Bez ohledu na artritidu jí prsty svižně kmitaly. Zeptal se jí, jestli si nechce vydělat dvacet dolarů. Annie řekla, že trocha peněz se vždycky hodí, ale záleží na tom, co je to za práci. Když jí to řekl, rozesmála se.

„Ráda to udělám, pane J. Teda když přidáte pár sklenic okurčiček.“

Annie, která zjevně nebyla žádná troškařka, mu udělala transparent deset metrů dlouhý a dva široký. Tim ho namotal na vlastnoručně vyrobený železný válec z trubek, které si svařil v servisu u Fromieho. Když vysvětlil šerifu Johnovi, co zamýšlí udělat, a dostal od něho povolení, Tim a Tag Faraday transparent pověsili na lanko nad křižovatku na Main Street, přičemž konce lanka ukotvili na falešné průčelí Obergova dragstóru a zaniklého kina.

Zhruba v době, kdy v pátek a v sobotu zavíraly bary, zatáhl Tim za šňůrku, která transparent rozvinula jako roletu na okně. Po jeho obou stranách Annie namalovala staromódní fotoaparáty s bleskem, pod nimiž napsala: ZPOMAL, PITOMČE! FOTOGRAFUJEME SI TVOU POZNÁVACÍ ZNAČKU!

Nic takového samozřejmě nedělali (i když Tim si je poznamenával, pokud to stihl), ale Anniein transparent zřejmě zabíral. Nebyl dokonalý, ale co v životě je?

Začátkem července si šerif John pozval Tima do své kanceláře. Tim se zeptal, jestli nemá nějaký průšvih.

„Právě naopak,“ řekl šerif John. „Odvádíte dobrou práci. To s tím transparentem mi připadalo šílený, ale musím přiznat, že jsem se mýlil a vy jste měl pravdu. Ty jejich noční závody nikdy netrápily mě ani ty lidi, co si stěžovali, že jsme moc líný na to, abysme jim to zatrhli. Připomínám, že právě tyhle lidi hlasujou rok co rok proti zvýšení policejních platů. Mě nejvíc trápí ten bordel, co musíme uklízet, když to některej z těch plašanů naboří do stromu nebo do telegrafního sloupu. Smrt je zlá, ale ty, který taková pitomá honička napořád změní… to je, myslím, ještě horší. Ale letošní červen byl dobrej. Třeba je to jen výjimka, která potvrzuje pravidlo, ale podle mě ne. Já myslím, že to bylo tím transparentem. Řekněte Annie, že jím možná zachránila pár životů, a že jestli chce, může přespávat v jedný zadní cele, až bude chladno.“

„Vyřídím,“ řekl Tim. „Pokud tam budete mít dostatečnou zásobu okurkových řezů v marinádě, bude tam pečená vařená.“

Šerif John se zaklonil. Jeho židle zaúpěla zoufaleji než kdy dřív. „Když jsem říkal, že jste na práci nočního pochůzkáře překvalifikovanej, skoro nic jsem o vás nevěděl. Budete nám chybět, až se přesunete do New Yorku.“

„Já nemám žádnej spěch,“ řekl Tim.

14

Jediný obchod ve městě, který měl otevřeno nepřetržitě, byla Zoneyho benzinka poblíž komplexu skladišť. Vedle piva, limonád a bramborových lupínků prodávala neznačkový benzin zvaný Zoneyho šťáva. Na nočních směnách od půlnoci do osmi se tu střídali dva pohlední somálští bratři Absimil a Gutaale Dobirovi. V parné noci uprostřed července, když si Tim postupně dělal značky na dveřích domů na Main Street, uslyšel odněkud od Zoneyho benzinky ránu. Nebyla nijak zvlášť hlučná, ale Tim v ní poznal výstřel. Následoval výkřik bolesti nebo vzteku a řinčení tříštěného skla.

Tim se rozběhl, píchačky mu začaly mlátit do stehna a automaticky sáhl po pažbě zbraně, která už tam však nebyla. Uviděl vůz zaparkovaný u stojanů, a když přibíhal k obchodu u bezinky, vyřítili se z něj dva mladíci, jeden z nich hrst plnou něčeho, co byly pravděpodobně peníze. Tim si klekl na jedno koleno a sledoval, jak nastupují do auta a překotně odjíždějí, za pneumatikami oblaka modrého kouře z umaštěného asfaltu.

Vytáhl zpoza opasku vysílačku. „Centrálo, tady je Tim. Ozvěte se mi.“

Byla to Wendy Gullicksonová, rozespalá a rozmrzelá. „Co chceš, Time?“

„Ve dvě jedenáct padl u Zoneyho výstřel.“

To ji probralo. „Bože, loupež? Hned jsem t…“

„Ne, poslouchej mě. Dva pachatelé, muži, bílí, kolem dvacítky. Malý auto. Možná Chevy Cruze, barva se pod těma zářivkama u benzinky nedala rozlišit, ale byl to novější model, severokarolínská poznávačka, začínala WTB-9, poslední tři číslice jsem nepřečetl. Než se pustíš do něčeho jinýho, spoj se s dálniční hlídkou a státní policií.“

„Co…“

Vypnul vysílačku, zastrčil ji za opasek a rozběhl se k prodejně. Ochranné sklo pokladny bylo rozbité a kasa otevřená. Jeden z bratrů Dobirových ležel na boku v rozlévající se kaluži krve. Lapal po dechu a každý nádech provázelo zahvízdání. Tim si klekl vedle něho. „Musím vás obrátit na záda, pane Dobiro.“

„Ne, prosím… bolí…“

To bylo Timovi jasné, ale musel se podívat na rozsah zranění. Střela pronikla vysoko na pravé straně Dobirovy modré pracovní haleny, která teď byla nasáklá lepkavou červenou krví. Další krev mu vytékala z úst a vsakovala se mu do bradky. Když zakašlal, potřísnil Timovi obličej a brýle drobnými kapičkami.

Tim znovu sáhl po vysílačce a ulevilo se mu, že Gullicksonová neopustila své stanoviště. „Potřebuju sanitku, Wendy. Tak rychle, jak jen to sem z Dunningu zvládne. Jeden z Dobirových bratrů je těžce zraněnej, vypadá to, že mu střela zasáhla plíci.“

Potvrdila to a chtěla se na něco zeptat. Tim ji znovu přerušil, odložil vysílačku na zem a svlékl si tričko. Přitiskl je Dobirovi na prsa. „Můžete si to pár vteřin přidržet, pane Dobiro?“

„Těžko… se dejchá.“

„To je mi jasný. Vydržte. Pomůže to.“

Dobira si tiskl tričko k hrudi. Tim věděl, že to dlouho nevydrží, a sanitku nemohl čekat dřív než za dvacet minut. A i tak to bude zázrak.“

Prodejny u benzinek jsou dobře zásobené různými pochutinami, ale s pomůckami první pomoci je to slabší. Nicméně vazelínu tam měli. Tim si vzal kelímek a z vedlejší uličky balíček Huggies. Když běžel zpátky ke zraněnému muži, balíček roztrhl. Odstranil krví nasáklé tričko, opatrně vytáhl stejně zakrvácenou modrou halenu a začal Dobirovi rozepínat košili, kterou měl pod ní.

„Ne, ne, ne,“ zaúpěl Dobira. „To bolí, nesahejte na to, prosím.“

„Musím.“ Tim uslyšel přijíždějící auto. Ve střepech rozbitého skla se odrážela modrá blikající světla. Nijak ho to nezneklidnilo. „Vydržte, pane Dobiro.“

Nabral z kelímku trochu vazelíny a vetřel ji do rány. Dobira vykřikl bolestí a vzápětí se na Tima udiveně podíval. „Už se… mi dýchá líp.“

„Je to jen provizorní opatření, ale pokud se vám dýchá líp, plíce se pravděpodobně nezhroutila.“ Aspoň ne úplně, pomyslel si Tim.

Vešel šerif John a klekl si vedle Tima. Přes kalhoty od uniformy měl kabátek od pyžama velikosti hlavní plachty a vlasy mu trčely všemi směry.

„Přijel jste rychle,“ řekl Tim.

„Byl jsem vzhůru. Nemohl jsem spát a zrovna jsem si dělal sendvič, když Wendy volala. Pane, jste Gutaale nebo Absimil?“

„Absimil, pane.“ Stále dýchal hvízdavě, ale hlas už měl silnější. Tim vzal jednu plenu a ještě složenou ji přitiskl na zranění. „Á, to bolí.“

„Byl to průstřel, nebo tam ta střela uvízla?“ zeptal se šerif John.

„To nevím a nechci ho obracet, abych to zjistil. Je relativně stabilní, takže nezbývá než čekat na sanitku.“

Timovi zapraskala vysílačka. Šerif John ji opatrně vytáhl z hromady střepů. Byla to Wendy. „Time? Bill Wicklow uviděl ty kluky na Deep Meadow Road a posvítil na ně.“

„Tady je John, Wendy. Řekněte Billovi, ať je opatrnej. Jsou ozbrojený.“

„Už jsou neškodný, pane.“ Předtím byla možná ospalá, ale teď byla plně bdělá a její hlas zněl spokojeně. „Pokusili se ujet a zbavit se auta. Jeden má zlomenou ruku a ten druhej je připoutanej k nárazníku Billova auta. Státní policie je na cestě. Řekněte Timovi, že s tím cruzem měl pravdu. Jak je na tom Dobira?“

„Dostane se z toho,“ řekl šerif John. Tím si byl Tim celkem jistý, ale bylo mu jasné, že šerif mluví jak ke zraněnému, tak k zástupkyni Gullicksonové.

„Dal jsem jim peníze z pokladny,“ řekl Dobira. „Přesně podle instrukcí.“ I tak měl provinilý hlas. Hluboce provinilý.

„To bylo správný,“ řekl Tim.

„Ten s tou zbraní mě stejně střelil. Ten druhej se pak násilím vlámal do pokladny, aby si vzal…“ Další kašel.

„Buďte už zticha,“ řekl šerif John.

„Aby si vzal loterijní losy,“ řekl Absimil Dobira. „Ty stírací. Musíme je tam mít. Dokud si je někdo nekoupí, jsou majetkem…“ slabě zakašlal. „Státu Jižní Karolína.“

„Nemluvte, pane Dobiro,“ řekl šerif John. Přestaňte si dělat starosti s těma zatracenejma stíracíma losama a šetřete si síly.“

Pan Dobira zavřel oči.

15

Následujícího dne, když Tim obědval na nádražní verandě, přijel šerif John ve svém vlastním autě. Vyšel do schodů a podíval se na prověšené sedátko nejbližší volné židle. „Myslíte, že mě udrží?“

„Je jedinej způsob, jak to zjistit,“ řekl Tim.

Šerif John se obezřetně posadil. „Nemocnice tvrdí, že Dobira bude v pořádku. Je u něj jeho bratr – Gutaale – a říká, že ty dva hajzly viděl už předtím. Několikrát.“

„Obhlíželi si terén,“ řekl Tim.

„Nepochybně. Poslal jsem Taga Faradaye, ať oba bratry vyslechne. Tag je nejlepší, koho mám, což vám asi nemusím říkat.“

„Gibsonová a Burkett taky nejsou špatný.“

Šerif John vzdychl. „To ne, ale ani jeden by včera nepostupoval tak rychle a rozhodně jako vy. A chudinka Wendy by na to nejspíš jen koukala s otevřenou pusou, pokud by neomdlela.“

„Je dobrá na dispečink,“ řekl Tim. „Je pro tu práci zrozená, teda podle mýho názoru.“

„Mhm, mhm, stejně jako pro kancelářskou práci – loni nám uspořádala kartotéku a všechno převedla na flešky –, ale v terénu je skoro nepoužitelná. Nicméně v týmu se jí líbí. Jak by se líbilo vám bejt v týmu, Time?“

„Já myslel, že platit dalšího poldu už si nemůžete dovolit. To vám zničehonic navýšili mzdový fondy?“

„Kéž by. Ale Bill Wicklow koncem roku odevzdává odznak. Napadlo mě, že byste si to vy dva mohli vyměnit. On by dělal pochůzkáře a vy byste dostal uniformu a zbraň. Ptal jsem se Billa. Jemu by pochůzkaření vyhovovalo, aspoň nějakou dobu.“

„Můžu si to rozmyslet?“

„Nevím, proč byste nemoh.“ Šerif John vstal. „Do konce roku zbejvá ještě pět měsíců. Ale rádi bysme si vás udrželi.“

„Všichni včetně zástupkyně Gullicksonový?“

Šerif John se usmál. „Je těžký si ji získat, ale včera jste pro to udělal hodně.“

„Vážně? A kdybych ji pozval na večeři, co by podle vás řekla?“

„Myslím, že by souhlasila, pokud byste ji nechtěl pozvat tady k Bevovi. Hezká holka jako ona by čekala přinejmenším Roundup v Dunningu. Možná tu mexickou restauraci v Hardeevillu.“

„Díky za tip.“

„Není zač. Přemejšlejte o tý práci.“

„Budu.“

Přemýšlel. A přemýšlel o ní i ve chvíli, kdy se toho horkého letního večera v DuPray rozpoutalo peklo.

CHYTRÝ CHLAPEC

1

Jednoho příjemného dubnového rána v Minneapolis – do příchodu Tima Jamiesona do DuPray zbývaly ještě měsíce – byli Herbert a Eileen Ellisovi uvedeni do kanceláře Jima Greera, jednoho ze tří hlavních poradců Broderickovy školy pro výjimečně nadané děti.

„Luke nemá žádné potíže, že ne?“ zeptala se Eileen, když se posadili. „Pokud má, nic neřekl.“

„Vůbec ne,“ odpověděl Greer, třicátník s řídnoucími vlasy a vstřícným výrazem v obličeji. Měl na sobě košili s krátkými rukávy a rozhalenkou a vyžehlené džíny. „Víte, jak to tady chodí, ne? Že je škola postavena na mentálních schopnostech studentů. Postupují, ale nejsou zařazeni do ročníků. To ani nejde. Máme tu desetileté děti s mírným autismem, které zvládají středoškolskou matematiku, ale stále čtou na úrovni třetí třídy. Máme tu děti, které plynule mluví až čtyřmi jazyky, ale mají problém s násobením zlomků. Učíme je všechny předměty a devadesáti procentům poskytujeme ubytování – to musíme, protože jsou ze všech koutů Spojených států a asi tucet je ze zahraničí –, ale soustředíme se na jejich zvláštní vlohy, ať jsou jakékoliv. To vytváří tradiční systém, kde děti postupují z mateřské školky rovnou do dvanácté třídy, což je nám dost k ničemu.“

„To chápeme,“ řekl Herb, „a víme, že Luke je chytrý chlapec. Proto je tady.“ Nedodal (Greer to určitě věděl), že si nemohou dovolit astronomické školné. Herb byl předákem v továrně vyrábějící krabice, Eileen učitelka na gymnáziu. Luke byl jedním ze studentů, kteří nebyli ubytováni v internátu, a jedním z mála, kteří studovali na stipendium.

„Chytrý? To není úplně přesné.“

Greer se podíval do otevřené složky na jinak dokonale uklizeném psacím stole a Eileen přepadla náhlá předtucha. Buď je požádají, aby svého syna ze školy stáhli, nebo bude zrušeno jeho stipendium, takže stažení ze školy bude nutné. Roční poplatky na Broderickově škole činí čtyřicet tisíc dolarů, což je plus minus stejné jako na Harvardu. Greer jim řekne, že to celé byl omyl, že Luke není tak bystrý, jak si všichni mysleli. Je to jen obyčejný kluk, který nadprůměrně čte a všechno si pamatuje. Eileen z vlastní zkušenosti věděla, že eidetická paměť není u dětí nijak výjimečná; deset až patnáct procent normálních dětí má schopnost zapamatovat si skoro všechno. Háček je v tom, že tahle schopnost v adolescenci obvykle zaniká, a Luke se k této hranici blížil.

Greer se usmál. „Řeknu vám to rovnou. Jsme pyšní, že na Broderickově učíme výjimečné děti, ale studenta jako Luke jsme tu nikdy neměli. Jeden z našich emeritních učitelů – pan Flint, kterému je přes osmdesát – si vzal na starost Lukovu výuku historie Balkánu, což je složitá záležitost, která nicméně vnáší světlo do současné geopolitické situace. Tak to Flint v každém případě podává. Po prvním týdnu za mnou přišel a řekl mi, že jeho zkušenost s vaším synem musí být stejná jako zkušenost židovských starších s Ježíšem, kdy je Ježíš nejen učil, ale i káral, že nečistými je nečiní to, co je jim vkládáno do úst, ale to, co z nich vychází.“

„V tom se nějak ztrácím,“ řekl Herb.

„To Billy Flint také. K tomu směřuju.“

Greer se předklonil.

„Abych vám to objasnil. Luke vstřebal dvousemestrální, mimořádně obtížnou postgraduální práci za jediný týden a dospěl k mnoha závěrům, k nimž s ním chtěl Flint dospět, až položí historické základy. U mnoha těchto závěrů Luke argumentoval, a velice přesvědčivě, že ‚spíš než o původní myšlenku jde o převzatou moudrost‘. I když, jak dodal Flint, učinil to velice zdvořile. Téměř omluvně.“

„Nevím, co na to říct,“ řekl Herb. „Luke o své práci ve škole moc nemluví, protože bychom tomu prý stejně nerozuměli.“

„Což je skoro jistě pravda,“ řekla Eileen. „Kdysi jsem možná něco věděla o binomické větě, ale to už je dávno.“

„Když Luke přijde domů,“ dodal Herb, „je jako každé jiné dítě. Jakmile má hotové úkoly, zapne si Xbox nebo si na příjezdové cestě hází na koš s kamarádem Rolfem. Pořád se dívá na SpongeBoba v kalhotách.“ Chvíli se zamyslel a pak dodal: „I když obvykle s nějakou knihou na klíně.“

Ano, pomyslela si Eileen. Nedávno to byly Principy sociologie. Předtím William James. Předtím Velká kniha Anonymních alkoholiků a ještě předtím všechny knihy Cormaca McCarthyho. Četl je způsobem volně se pasoucí krávy, která se jde vždycky pást tam, kde je tráva nejzelenější. Tohle se její manžel rozhodl pomíjet, protože ho děsila ta neobvyklost. Ji děsila také, a to byl možná důvod, proč nevěděla o Lukově studiu historie Balkánu. A on jí to neřekl, protože se neptala.

„Máme tu zázračné děti,“ řekl Greer. „Ve skutečnosti bych za zázračné děti na naší škole považoval dost přes padesát procent studentů. Luke je jiný, protože je všestranný. Není dobrý jen v jedné věci, on je dobrý ve všem. Neřekl bych, že někdy bude hrát profesionálně baseball nebo basketbal –“

„Jestli bude po mně, bude na basketbal moc malý,“ usmál se Herb. „Pokud to nebude další Spud Webb.“

„Kuš,“ řekla Eileen.

„Ale hraje s nadšením,“ pokračoval Greer. „Vyžívá se v tom, nepovažuje to za ztracený čas. Po sportovní stránce to není žádné nemehlo. A dobře vychází se spolužáky. V žádném případě není introvertní nebo citově dysfunkční. Je to v podstatě správný americký kluk, který nosí trička s logy rockových skupin a čepici kšiltem dozadu. Možná by tak nepůsobil v normální škole – z tamní rutiny by možná zešílel –, ale podle mě by byl dobrý i tam, jen by si studoval po svém.“ A spěšně dodal: „Ne aby vás napadlo to zkoušet.“

„Ne, jsme rádi, že je tady,“ řekla Eileen. „Velice. A víme, že je to hodný kluk. Máme ho moc rádi.“

„A on vás. Párkrát jsem s Lukem na to téma mluvil, a on mi to zcela jasně potvrdil. Najít takhle chytré dítě je výjimečně vzácné. A najít takové, které je ještě tak vyrovnané a má takové znalosti – které to má srovnané navenek i uvnitř –, je ještě vzácnější.“

„Pokud se nic neděje, tak proč tu jsme?“ zeptal se Herb. „Ne že by mi vadilo, že na mé dítě pějete chválu, to si nemyslete. Pořád ho dokážu zbít jako koně, i když mu v basketu jde slušně střelba bokem přes hlavu.“

Greer se zaklonil. Úsměv zmizel. „Jste tady proto, že pro Luka už toho o moc víc udělat nemůžeme, a on to ví. Projevil zájem o poměrně specializované univerzitní studium. Rád by studoval jako hlavní obor strojírenství na Massachusettském technologickém institutu v Cambridgi a angličtinu na Emersonově koleji, to je na druhém břehu Bostonu.“

„Cože?“ řekla Eileen. „Zároveň?“

„Ano.“

„A co státnice?“ Nic jiného ji nenapadlo.

„Udělá je příští měsíc, v květnu. Tady na střední North Community. Levou zadní.“

Musím mu zabalit oběd, napadlo ji. Slyšela, že jídlo v jídelně North Com je příšerné.

Po chvíli ticha promluvil Herb: „Pane Greere, našemu klukovi je dvanáct. Vlastně mu bylo teprv před měsícem. Možná má hluboké znalosti o Srbsku, ale knírek mu neporoste ještě tak tři roky. Vy… tohle…“

„Chápu vaše pocity a tenhle rozhovor bychom nevedli, kdyby mí poradenští kolegové a zbytek fakulty nebyli přesvědčeni, že je akademicky, sociálně a emocionálně schopen to zvládnout. A ano, na obou školách.“

„Já nepošlu dvanáctiletého kluka přes půl světa mezi univerzitní studenty,“ řekla Eileen, „kteří už můžou pít a chodit do klubů. Kdyby tam mohl bydlet u nějakých příbuzných, to by bylo něco jiného, ale…“

Greer přikyvoval. „Rozumím, nemohl bych souhlasit víc, a Luke ví, že tam nemůže být samotný, byť i v prostředí, kde by byl pod dohledem. V tom má naprosto jasno. Přesto je z téhle situace frustrovaný a nešťastný, protože je hladový po vzdělání. Nevím, jak to má uspořádané v hlavě – nejvíc se tomu přiblížil starý Flint, když mluvil o tom, jak Ježíš vyučoval ty starší –, ale když si to zkusím představit, vidím jen nablýskaný stroj, který jede pouze na dvě procenta svého výkonu. Nejvýš na pět procent. Ale protože je to lidský stroj, připadá si… hladový.“

„Frustrovaný a nešťastný?“ řekl Herb. „Hm. Tuhle jeho stránku nevidíme.“

Já ano, pomyslela si Eileen. Ne pořád, ale občas. Ano. Když zarachotí tabulky dveří, které se samy zavřely.

Pomyslela na Greerův nablýskaný stroj, tak velký, že by zaplnil budovu o velikosti tří, nebo dokonce čtyř skladišť a dělal konkrétně co? Vyráběl papírové pohárky nebo označoval hliníkové tácky pro fastfoody. Dluží mu víc, ale dluží mu tohle?

„A co Minnesotská univerzita?“ zeptala se. „Nebo Concordia v St. Paulu? Kdyby šel na některou z nich, mohl by bydlet doma.“

Greer vzdychl. „To byste stejně dobře mohla přemýšlet o tom, že byste ho vzala z Broderickovy a dala ho na obyčejnou střední školu. Tady mluvíme o chlapci, pro kterého je stupnice IQ zbytečná. On ví, kam chce jít. Ví, co potřebuje.“

„Já nevím, co s tím můžeme dělat,“ řekla Eileen. „Mohl by na těch školách získat stipendia, ale my pracujeme tady. A do boháčů máme daleko.“

„Takže si o tom promluvme,“ řekl Greer.

2

Když se to odpoledne Herb a Eileen vraceli ze školy, uviděli před sebou Luka, jak poskakuje na kraji vozovky se čtyřmi dalšími dětmi, dvěma chlapci a dvěma děvčaty. Smáli se a živě se bavili. Eileen připadali jako děti kdekoli jinde, dívky v sukních a kamaších, jimž začínají rašit prsa, Luke a jeho kamarád Rolf v neforemných manšestrákách, jak velel letošní módní trend, a tričkách. Rolf měl na tom svém nápis PIVO JE PRO ZAČÁTEČNÍKY. Své cello měl v prošívaném obalu, tančil kolem něj jako kolem tyče a dlouze při tom hovořil na téma, jímž mohl být jarní ples nebo Pythagorova věta.

Luke uviděl rodiče, rychlým plácnutím dlaní se rozloučil s Rolfem a skočil na zadní sedadlo Eileeniny toyoty. „Oba staroušci,“ řekl. „No výborně. Čemu vděčím za tu mimořádnou poctu?“

„Vážně chceš jít na tu školu do Bostonu?“ zeptal se Herb.

Luka to nevyvedlo z míry; zasmál se a zamával do vzduchu pěstmi. „Jo! Můžu?“

Jako by se ptal, jestli může v pátek přespat u Rolfa, žasla v duchu Eileen. Vzpomněla si, že Greer označil jejich syna za všestranného, což byla dokonalá charakteristika. Luke byl génius, kterého nijak nepokřivil vlastní zbytnělý intelekt; neměl naprosto žádné výčitky svědomí, když naskočil na skateboard a odhodlaně se řítil i se svým výjimečným mozkem po strmém chodníku.

„Tak si zajedeme na brzkou večeři a promluvíme si o tom,“ řekla.

„Do Rocket Pizza!“ vykřikl Luke. „Co vy na to? Teda jestli sis s sebou vzal ty prášky na pálení žáhy, tati. Vzal sis je?“

„Jistě, po té dnešní schůzce ve škole už se bez nich neobejdu.“

3

Dali si velkou pizzu pepperoni. Luke sám jí zlikvidoval půlku a zapil to třemi sklenicemi koly z velkého džbánu. Jeho rodiče žasli nad kapacitou jeho útrob i močového měchýře stejně jako nad jeho kapacitou mozkovou. Luke jim vysvětlil, že s panem Greerem mluvil ještě před nimi, protože „jsem vás nechtěl vyplašit, lidi. Musel jsem si vás nechat trochu proklepnout.“

„Předhodit návnadu, abys viděl, jestli ji kočka sežere,“ řekl Herb.

„Jo. Vytáhnout na stožár vlajku, abych viděl, kdo jí bude salutovat. Hodit to proti zdi, abych –“

„To stačí. Vysvětlil nám, jak bychom s tebou mohli koexistovat.“

„Budete muset,“ řekl Luke vážně. „Jsem ještě moc malej, abych se mohl protloukat bez svých ctěných rodičů. A taky…“ Podíval se na ně přes trosky pizzy. „Nefungoval bych. Strašně by se mi po vás stýskalo.“

Eileen usilovně, ale samozřejmě bezúspěšně zadržovala slzy. Herb jí podal ubrousek. „Pan Greer,“ řekla, „nám předložil scénář, jak bychom se snad mohli… no…“

„Relokovat,“ řekl Luke. „Kdo si dá ten poslední kousek?“

„Je tvůj,“ řekl Herb. „Třeba neumřeš, než dostaneš možnost spáchat tu šílenost s imatrikulací.“

„Ménage à college,“ řekl Luke a zasmál se. „Mluvil s vámi o bohatých absolventech, co?“

Eileen odložila ubrousek. „Ježíši, Lukey, tys mluvil o finančních možnostech svých rodičů se svým výchovným poradcem? Jakou vlastně hrají roli dospělí? Začínám z toho být zmatená.“

„Uklidni se, mamacita, vždyť je to jasný. I když nejdřív mě napadl nadační fond. Broderickova ho má obrovský, mohli by ti zaplatit přestěhování a vůbec bys to finančně nepocítila, jenže to by správci fondu neschválili, i když to má svou logiku.“

„Myslíš?“ zeptal se Herb.

Luke se nadšeně zakousl do pizzy, polkl a zapil to kolou. „Já jsem investice. Akcie se slušným růstovým potenciálem. Investuješ nikláky a sklidíš dolary, ne? Takhle funguje Amerika. Správci fondu tak daleko vidí, v tom problém není, ale nemůžou se vymanit z tý kognitivní bedny, v který jsou zavřený.“

„Z kognitivní bedny,“ řekl jeho otec.

„Jo, to je pomyslná bedna vystavěná na základech rodový dialektiky. Možná dokonce kmenový, i když je trochu legrační přemýšlet o kmenu správců fondů. Řeknou: ‚Když to uděláme pro tohohle, třeba to budeme muset udělat i pro dalšího.‘ A to je ta bedna. Předává se z generace na generaci.“

„Přejímaná moudrost,“ řekla Eileen.

„Přesně, mami. Správci fondu to hoděj na bohatý absolventy, který nadělali mucho megadoláčů mimo bednu, ale pořád mají rádi modrou a bílou Broderickovy školy. Mužem v popředí bude pan Greer. Aspoň doufám. Domluvíme se, že oni teď pomůžou mně a já pomůžu škole za pár let, až budu bohatej a slavnej. Mně je v postatě jedno, jestli něco z toho budu, jsem středostavovskej až do morku kostí, ale i tak bych mohl okolnostma zbohatnout. Pořád je tu možnost, že se nenakazím nějakou hnusnou nemocí nebo mě nezabijou při teroristickým útoku.“

„Neříkej věci, které přivolávají smutek,“ pokárala ho Eileen a udělala na neuspořádaném stole znamení kříže.

„To je pověra, mami,“ řekl Luke shovívavě.

„No dobře. A utři si pusu. Máš na ní omáčku z pizzy. Vypadá to, jako že ti krvácejí dásně.“

Luke si otřel ústa.

Herb řekl: „Podle pana Greera by některé zainteresované strany skutečně mohly financovat naši relokaci a podporovat nás až šestnáct měsíců.“

„A řekl vám, že ty samý lidi by vám mohli pomoct najít novou práci?“ Lukovi se zaleskly oči. „Lepší? Protože k absolventům patří i Douglas Finkel. Náhodou vlastní American Paper Products, a to je pro vás velice příhodný. Přímo vynikající. Náramně –“

„Finkelovo jméno skutečně padlo,“ řekl Herb. „Ale čistě spekulativně.“

„A navíc,“ obrátil se Luke s rozzářenýma očima na svou matku, „poptávka po učitelích teď v Bostonu převyšuje nabídku. Průměrný nástupní plat učitele tvých zkušeností se blíží pětašedesáti tisícům.“

„Synku, jak tohle všechno víš?“

Luke pokrčil rameny. „Hlavně z Wikipedie. V článkách z Wikipedie si vyhledám nejdůležitější zdroje. Jde v podstatě o to, udržovat si přehled o svém okolí. To je pro mě Broderickova škola. Znal jsem všechny správce fondů; bohatý absolventy jsem si musel najít.“

Eileen natáhla ruku přes stůl, vzala synovi z ruky to, co mu tam zbylo z posledního kousku pizzy, a spolu s okrojky to položila na plechový podnos. „Lukey, i kdyby k tomu mělo dojít, nebude se ti stýskat po kamarádech?“

Oči mu posmutněly. „Bude. Zvlášť po Rolfovi. A po Maye taky. I když oficiálně nesmíme zvát holky na jarní ples, neoficiálně s ní chodím.“ Vyčkávali. Jejich syn, obvykle tak výmluvný, až mnohomluvný, zjevně sváděl nějaký vnitřní boj. Začal, přestal, znovu začal a znovu přestal. „Já nevím, jak to říct. Nevím, jestli to můžu říct.“

„Zkus to,“ řekl Herb. „V budoucnu povedeme spoustu důležitých diskusí, ale právě teď je tahle ta nejdůležitější. Takže to zkus.“

„Luku?“ řekl Herb. Mluvil velice tiše. „Synku?“

„K jakému cíli, miláčku?“ zeptala se Eileen.

„… a všechny ty věci v tý tmě se budou vznášet. Já to vím.“

„Já to chápu,“ řekl Herb.

„Víš, co se říká o propasti, viď?“ zeptal se Herb.