Stephen King

PYTEL KOSTÍ

Original English title: BAG OF BONES

Translation © Linda Bartošková, 2004

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-384-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-385-0 (mobi)

AUTOROVA POZNÁMKA

Tento román se částečně zabývá právními aspekty péče o děti ve státu Maine. Při zkoumání tohoto problému mi byl nápomocen můj přítel Warren Silver, výborný právník. Warren mi byl pečlivým průvodcem po právnických kličkách a cestou mi vyprávěl také o prapodivném starém zařízení, kterému se říká stenomaska, a já se ho okamžitě a nemilosrdně jako spisovatel zmocnil. Pokud jsem se v příběhu, jenž následuje, dopustil při popisu soudních postupů chyb, dávejte vinu mně, a ne mému právnímu zdroji. Warren se mě také ptal – poněkud smutně –, zdalipak bych nemohl do své knihy dát také nějakého „hodného“ právníka. K tomu mohu pouze říct, že jsem v tomto ohledu udělal, co jsem mohl.

Děkuji svému synovi Owenovi za odbornou pomoc ve Woodstocku, New York, a svému příteli (a spřátelenému milovníkovi rocku) Ridley Pearsonovi za odbornou pomoc v Ketchumu, Idaho. Děkuji Pam Dormanové za to, že citlivě a vnímavě přečetla první verzi. Děkuji Chucku Verrillovi za obrovitou ediční práci – dosáhl jsi osobního vrcholu, Chucku. Děkuji Susan Moldowové, Nanu Grahamovi, Jacku Romanosovi a Carolyn Reidyové ze Scribneru za péči a obživu. A děkuji Tabby, která opět byla při mně, když to šlo těžce. Miluju tě, zlato.

S. K.

Toto je pro Naomi.

Stále.

Ano, Bartleby, zůstaň si tam za svým paravánem, myslel jsem si, já už tě pronásledovat nebudu: jsi neškodný a tichý jako kterákoli ta stará židle v téhle místnosti; krátce řečeno, nikdy nemám pocit takového soukromí, jako když vím, že jsi tady.

„Písař Bartleby“,

HERMAN MELVILLE (přel. Radoslav Nenadál)

Dnes v noci se mi zdál sen, že znovu jdu do Manderley… Když jsem tam stála, tiše a nehybně, mohla jsem přísahat, že ten dům není prázdná skořápka, ale že žije a dýchá, stejně jako žil předtím.

Rebecca,

DAPHNE DU MAURIER

Mars je nebe.

RAY BRADBURY

KAPITOLA 1

Jednoho parného dne v srpnu roku 1994 mi manželka řekla, že si zajede do města do lékárny, aby si vyzvedla další léky na recept proti bolesti čelních dutin – myslím, že dnes se takové léky dají koupit přímo. Měl jsem ten den už své penzum napsáno, a tak jsem se jí nabídl, že jí tam sjedu. Poděkovala, ale prý si stejně chce ve vedlejší samoobsluze koupit nějakou rybu; dvě mouchy jednou ranou a tak dál. Poslala mi vzdušnou hubičku a vyšla ven. Když jsem ji uviděl příště, byla na televizní obrazovce. Takovým způsobem se zde v Derry identifikují mrtví – už vás nevodí podzemními chodbami se zelenými kachlíky na stěnách a s dlouhými zářivkami na stropě, už se nevytahují šuplíky s nahými těly z chladicích boxů; prostě vejdete do kanceláře s nápisem PRIVAT a podíváte se na televizní obrazovku a řeknete jo, nebo ne.

Lékárna a samoobsluha leží necelou míli od našeho domu, v malém obchodním středisku, kde se nachází také obchod s videokazetami, knižní antikvariát pojmenovaný Rozšiřujte to (skvěle si vedou s mými starými paperbacky), obchůdek s elektronikou a fotolab. Je to na Up-Mile Hill, na křižovatce ulic Witchamská a Jacksonova.

Zaparkovala před videopůjčovnou, vešla do lékárny a promluvila s panem Joem Wyzerem, který byl tehdy lékárníkem; později převzal lékárnu v Bangoru. U pokladny si vzala jednu malou oplatku se sladkou náplní ve tvaru myši. Našel jsem ji později u ní v peněžence. Rozbalil jsem ji a snědl sám, seděl jsem při tom v kuchyni u stolu, před sebou rozprostřený obsah její červené kabelky, a bylo to, jako bych přijímal svátost. Když jsem ji snědl a nezbylo nic, jenom chuť čokolády na jazyku a v krku, rozbrečel jsem se. Seděl jsem tam mezi jejími papírovými kapesníky a líčidly a klíči a načatým balíčkem bonbónů a brečel s rukama na očích, jako brečí děti.

Inhalátor proti bolestem hlavy byl v sáčku z lékárny. Stál dvanáct dolarů a osmnáct centů. V sáčku bylo ještě něco – věc, která stála dvacet dva padesát. Dlouho jsem se na tu druhou věc díval, a i když jsem ji viděl, nic jsem nechápal. Ten nález mě překvapil, snad i ohromil, ale možnost, že Johanna Arlen Noonanová vedla ještě jiný život, o kterém jsem neměl tušení, mi vůbec nepřišla na mysl. Aspoň ne tehdy.

Jo zaplatila, vyšla opět ven do jasného, pražícího slunce, při tom si vyměnila obyčejné brýle za dioptrické sluneční, a zrovna vycházela zpod malé markýzy nad lékárnou (tady si asi trochu vymýšlím, zabíhám trochu do krajin romanopisce, ale ne moc; jen na pár palců, a v tom mi můžete věřit), když tu se od silnice ozvalo příšerné kvílení zablokovaných pneumatik, které znamená, že buď dojde k nehodě, nebo se nehodě někdo těsně vyhne.

Tentokrát k ní došlo – k nehodě, která se stává na těch hloupých křižovatkách typu X aspoň jednou za týden. Z parkoviště u nákupního střediska vyjela toyota ročník 1989 a zabočovala vlevo na Jacksonovu ulici. Za volantem seděla paní Esther Easterlingová z Barrettova zahradnictví. Provázela ji přítelkyně paní Irene Deorseyová, také z Barrettova zahradnictví, která navštívila videopůjčovnu, ale nenašla tam nic, co by si chtěla půjčit. Příliš mnoho násilí, říkala Irene. Obě ženy byly vdovy, jejichž manželé zemřeli na rakovinu plic.

Esther sotva mohla přehlédnout oranžový silničářský vůz přijíždějící z kopce; i když to zapřela policii, novinám i mně, když jsem s ní asi po dvou měsících mluvil, myslím si, že se prostě zapomněla rozhlédnout. Jak říkávala má matka (další vdova, jejíž manžel zemřel na rakovinu plic): „Dvě nejobvyklejší choroby starých lidí jsou artritida a zapomnětlivost. Nemůžou ani za jedno.“

Silničářský vůz řídil William Fraker z Old Cape. Panu Frakerovi bylo v den, kdy moje žena zemřela, třicet osm let, seděl za volantem bez košile a myslel na to, jak strašně se těší na studenou sprchu a studené pivo, a to v jakémkoli pořadí. Ještě s dalšími třemi muži strávili osm hodin tím, že asfaltovali díru na Harris Avenue poblíž letiště, což je práce, u které se člověk zahřeje nejen za takového vedra, a Bill Fraker řekl jo, možná jsem jel trochu rychle – možná tak šedesátkou tam, kde bylo předepsáno čtyřicet kilometrů za hodinu. Už se viděl v garáži, kde náklaďák odpíchne a sedne za volant vlastní F-150, která měla klimatizaci. Navíc brzdy silničářského vozu sice prošly prohlídkou, ale do špičkového stavu měly daleko. Fraker na ně dupl, jakmile viděl před sebou toyotu vyjíždět (taky zmáčkl klakson), ale bylo pozdě. Uslyšel kvílet pneumatiky – svoje a taky u vozu Esther, která si pozdě uvědomila nebezpečí – a na okamžik zahlédl její tvář.

„To bylo asi nejhorší,“ řekl mi, když jsme seděli u něj na verandě a pili pivo – to už byl říjen, a i když nám slunce zahřívalo tváře, oba jsme měli svetr. „Víte, jak vysoko člověk sedí v takovým náklaďáku?“

Přikývl jsem.

„No, dívala se na mě nahoru – přímo natahovala krk – a slunce jí svítilo přímo do obličeje. Viděl jsem, jak je stará. Pamatuju si, že mě napadlo: ‚Kristepane, ta se rozsype jako sklo, jestli nezastavím.‘ Ale staří lidé jsou houževnatí, ne že ne. Dokážou překvapit. Podívejte se, jak to dopadlo, obě ty sušinky jsou pořád naživu, a vaše paní…“

Zarazil se, do tváří se mu vehnala jasná červeň, takže vypadal jako kluk, kterému se na školním dvoře smějí holky, protože si všimly jeho nezapnutého poklopce. Bylo to komické, ale kdybych se usmál, jenom by ho to zmátlo.

„Pane Noonane, promiňte. Prostě mi ujela huba.“

„Nic se nestalo,“ řekl jsem mu. „To nejhorší už mám stejně za sebou.“ To byla lež, ale aspoň jsme mohli povídat dál.

„Takže jsme se srazili,“ pokračoval. „Ozvala se řacha a bylo slyšet, jak se drtí plech, když se promáčkl bok auta u řidiče. Taky se sypalo sklo. Hodilo mě to na volant tak silně, že jsem se víc než týden nemohl pořádně nadechnout, jak to bolelo, a měl jsem velikou modřinu přímo tady.“ Naznačil oblouk na hrudníku hned pod klíčními kostmi. „Praštil jsem se hlavou o přední sklo, až sklo prasklo, ale mně se udělala jenom taková fialová boulička… ani mi netekla krev, ani mě nebolela hlava. Manželka mi říká, že mám prostě od přírody tvrdou palici. Viděl jsem, jak to tu paní, co řídila toyotu, paní Easterlingovou, hodilo dozadu. Pak jsme konečně zastavili, celí propletení uprostřed ulice, a já vylezl, abych se podíval, jak je to zlý. Povím vám, že jsem čekal, že je obě najdu mrtvý.“

Mrtvá nebyla ani jedna, ani jedna z nich nebyla ani v bezvědomí, i když paní Easterlingová měla tři zlomená žebra a vykloubenou kyčel. Paní Deorseyová, která seděla na opačné straně, než kam směřoval náraz, utrpěla otřes mozku, protože se bouchla hlavou o okno dveří. To bylo vše; byla „ošetřena v Domovské nemocnici a propuštěna“, jak vždycky v takových případech píšou Derry News.

Moje manželka, dříve Johanna Arlenová z Maldenu v Massachusetts, to vše viděla z místa před lékárnou, kde stála s kabelkou přehozenou přes rameno a se sáčkem v ruce. Stejně jako Bill Fraker si určitě myslela, že cestující v toyotě jsou buď mrtví, nebo vážně ranění. Srážku provázelo duté, nemilosrdné třesknutí, které se převalovalo v horkém odpoledním vzduchu jako bowlingová koule na dráze. Oba vozy zůstaly uprostřed Jacksonovy ulice vmáčknuté do sebe a špinavý oranžový náklaďák se hrbil nad bleděmodrým dovozovým autem jako vzteklý rodič nad ustrašeným děckem.

Johanna se rozběhla přes parkoviště k ulici. Všichni kolem ní dělali totéž. Jeden ze svědků, slečna Jill Dunbarryová, si prohlížela výlohu v obchodě s elektronikou, když k nehodě došlo. Řekla, že si vzpomíná, jak běžela kolem Johanny – aspoň tvrdila, že určitě viděla někoho ve žlutých kalhotách –, ale nebyla si jistá. To už paní Easterlingová křičela, že je zraněná, že jsou obě zraněné, aby jí a její přítelkyni Irene někdo pomohl.

Asi v polovině parkoviště, poblíž stojanu s novinami, moje manželka upadla. Řemínek od kabelky jí zůstal na rameni, ale sáček s léky jí vyklouzl z ruky a inhalátor napůl vyklouzl ven. Ta druhá věc uvízla uvnitř.

Nikdo si nevšiml, že zůstala u stojanu s novinami ležet; všichni se soustředili na pomačkaná vozidla, křičící ženy, rostoucí kaluž vody a nemrznoucí kapaliny z prasklého chladiče náklaďáku. („To je benzín!“ křičel prodavač z fotolabu na každého, kdo chtěl poslouchat. „To je benzín, pozor, lidi, ať to nebouchne!“) Myslím, že pár horlivců ji možná v běhu přeskočilo, třeba si mysleli, že omdlela. Předpokládat něco takového v den, kdy teplota stoupá k pětatřiceti stupňům, by nebylo nic divného. Kolem místa nehody se shluklo zhruba dvacet lidí z nákupního střediska; dalších asi čtyřicet sem běželo ze Stawford Parku, kde se hrál baseballový zápas. Představuji si, že vzduchem proletěla všechna slova, jaká se dají v takových situacích očekávat, a spousta z nich vícekrát. Všichni pobíhali. Kdosi se natáhl nepravidelnou dírou, která kdysi byla oknem u řidiče, a pohladil Esther rozechvělou starou ruku. Lidé okamžitě uvolňovali cestu Joeovi Wyzerovi; v takových okamžicích se každý v bílém plášti automaticky stává královnou plesu. Z dálky se ozývalo houkání sanitky, jako když se nad spalovačem odpadků tetelí vzduch.

Během toho všeho moje manželka ležela bez povšimnutí na parkovišti, s kabelkou stále přes rameno (uvnitř měla nedotčenou čokoládovou myš stále zabalenou v alobalu) a s bílým sáčkem z lékárny poblíž natažené ruky. Byl to Joe Wyzer, spěchající do lékárny pro obinadlo na hlavu Irene Deorseyové, kdo ji zahlédl. Poznal ji, i když ležela tváří k zemi. Poznal ji podle zrzavých vlasů, bílé blůzy a žlutých kalhot. Poznal ji, protože před necelou čtvrthodinou u něj byla.

„Paní Noonanová?“ zeptal se a úplně zapomněl na obinadlo pro otřesenou, ale zjevně nijak vážně zraněnou Irene Deorseyovou. „Paní Noonanová, stalo se vám něco?“ A to už věděl (aspoň si to myslím; možná se pletu), že stalo.

Obrátil ji. Potřeboval na to obě ruce, a i tak mu to dalo spoustu práce, musel si na tom parkovišti kleknout a opírat se do ní a zvedat ji a shora do něj pražilo slunce a zdola ho opékal asfalt. Mrtví lidé ztěžknou, aspoň se mi to tak zdá; jak na těle, tak v našich myšlenkách ztěžknou.

Měla na tváři rudé skvrny. Když jsem ji identifikoval, viděl jsem je jasně i na monitoru. Už jsem se chtěl zeptat asistenta soudního lékaře, co to je, ale pak jsem si to uvědomil. Konec července, rozpálený asfalt, elementární, můj drahý Watsone. Moje manželka zemřela se spáleninami od slunce.

Wyzer vstal, uviděl, že přijela sanitka, a rozběhl se k ní. Prodral se mezi lidmi a popadl jednoho sanitáře, zrovna když se soukal od volantu. „Tamhle je jedna žena,“ ukázal Wyzer k parkovišti.

„Pane, tadyhle máme dvě ženy a ještě jednoho muže,“ namítl sanitář. Pokusil se mu vytrhnout, ale Wyzer držel pevně.

„Těch si prozatím nevšímejte,“ řekl. „Ti jsou v podstatě v pořádku. Ta žena tamhle v pořádku není.“

Ta žena tamhle byla mrtvá a jsem si docela jist, že to Joe Wyzer věděl…, ale měl své priority, to se mu musí nechat. A byl natolik přesvědčivý, že donutil oba zdravotníky odejít od změti plechu z náklaďáku a toyoty bez ohledu na bolestné výkřiky Esther Easterlingové a nespokojené brumlání řeckého chóru.

Když se dostali k mé ženě, jeden zdravotník rychle potvrdil to, nač měl Joe Wyzer podezření. „Kristepane,“ zahučel druhý. „Co se jí stalo?“ „Nejspíš srdce,“ řekl první. „Rozrušilo ji to a srdce prostě nevydrželo.“

Ale nebylo to srdce. Pitva prokázala mozkovou výduť, se kterou žila v naprosté nevědomosti možná i pět let. Když utíkala přes parkoviště k nehodě, slabá žíla v kůře mozkové praskla jako pneumatika, zaplavila její ovládací centra krví a zabila ji. Smrt pravděpodobně nenastala okamžitě, jak mi řekl asistent soudního lékaře, ale stejně přišla docela rychle… a netrpěla. Prostě jí v hlavě vybuchla veliká černá nova a veškeré vnímání a myšlení ji opustilo dřív, než dopadla na zem.

„Můžu vám nějak pomoct, pane Noonane?“ zeptal se asistent a jemně mě otočil od nehybného obličeje a zavřených očí na monitoru. „Máte nějaké dotazy? Odpovím vám na ně, jestli budu moct.“

„Jenom jeden,“ řekl jsem. Pověděl jsem mu, co si koupila v lékárně těsně před smrtí. Pak jsem mu položil tu otázku.

Dny, které zbývaly do pohřbu, a samotný pohřeb jsou spíš snem než vzpomínkou – nejjasněji si pamatuji, jak jsem jedl Johanninu čokoládovou myš a brečel…, brečel hlavně asi proto, že jsem věděl, jak brzy se ta chuť vytratí. Další záchvat pláče mě postihl pár dnů poté, co jsme ji pohřbili, a o tom vám v krátkosti povím.

Byl jsem rád, že přijela její rodina, a hlavně že přijel její nejstarší bratr Frank. Byl to Frank Arlen – padesátiletý, rudolící, tělnatý, s bujnou kšticí tmavých vlasů –, kdo všechno zařídil…, kdo se nakonec i dohadoval se zřízencem pohřební služby.

„Já žasnu, že jsi to dokázal,“ řekl jsem později, když jsme seděli v boxu v Jackově hospodě u piva.

„Snažil se tě vzít na hůl, Mikey. Takový chlapy nesnáším.“ Sáhl do zadní kapsy, vytáhl kapesník a nepřítomně si jím otřel tváře. Nezhroutil se – nikdo z Arlenových se nezhroutil, aspoň když jsem byl s nimi –, ale Frankovi celý den tekly slzy; vypadal jako člověk trpící prudkým zánětem spojivek.

Sourozenců Arlenových bylo celkem šest, Jo byla nejmladší a jediná dívka. Byla miláčkem svých starších bratrů. Mám podezření, že kdybych měl s její smrtí něco společného, těch pět by mě roztrhalo holýma rukama. Dopadlo to tak, že nakonec kolem mě vytvořili ochranný štít, a to bylo dobře. Asi bych se tím nějak protloukl i bez nich, ale nevím jak. Bylo mi třicet šest, nezapomeňte. Člověk nečeká, že pochová manželku, když je mu třicet šest a ona je o dva roky mladší. Smrt byla to poslední, na co jsme mysleli.

„Když někoho chytí, jak ti bere z auta stereo, říká se tomu krádež a strčí ho za mříže,“ pokračoval Frank. Arlenovi pocházeli z Massachusetts a ve Frankově hlasu jsem pořád slyšel Malden – chytí znělo jako hytěj, auto bylo óto, krádež byla rádyš. „Když se stejný chlap pokouší prodat truchlícímu manželovi rakev, co má hodnotu tři tácy, za pětačtyřicet stovek, říká se tomu obchod a požádají ho, aby promluvil na obědě Rotary klubu. Panenko skákavá, však jsem mu to dal sežrat, co?“

„Ano, dal.“

„Jak je, Mikey?“

„Dobře.“

„Určitě?“

„Jak to mám sakra vědět?“ zeptal jsem se ho tak hlasitě, že se otočilo několik hlav v blízkém boxu. A dodal jsem: „Byla těhotná.“

Tvář mu strnula. „Co?“

Snažil jsem se ze všech sil udržet hlas v klidu. „Těhotná. Šest nebo sedm týdnů, podle… no, podle pitvy. Věděl jsi to? Řekla ti něco?“

„Ne! Kristepane, to ne!“ Ale měl takový divný výraz, jako by mu něco řekla. „Věděl jsem, že se snažíte, to jo…, říkala, že máš málo spermií a že to možná bude chvíli trvat, ale že si doktor myslí, že pravděpodobně… dřív nebo později pravděpodobně…“ Zakolísal a nedomluvil, hleděl si na ruce. „Oni to poznají, co? Kontrolují to?“

„Poznají to. Jestli to kontrolují automaticky, to nevím. Já jsem se zeptal.“

„Proč?“

„Než umřela, koupila si v lékárně lék na bolesti hlavy a k tomu ještě něco. Koupila si taky takový ten domácí těhotenský test.“

„Tys neměl tušení? Ani náznak?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Natáhl se přes stůl a stiskl mi rameno. „Chtěla mít jistotu, nic víc. To je jasné, ne?“

Dokoupím si léky proti bolesti hlavy a nějakou rybu, říkala. Vypadala jako jindy. Jako žena, která si chce vyřídit pár pochůzek. Snažili jsme se o dítě už osm let, ale ona vypadala jako jindy.

„Jistě,“ řekl jsem a poplácal Franka po ruce. „Jasně, chlape. Já vím.“

Byli to Arlenovi – v čele s Frankem –, kdo zařídil rozloučení s Johannou. Jako spisovatel v rodině jsem byl pověřen sepsáním nekrologu. Z Virginie přijel můj bratr s mámou a tetou a bratrovi bylo dovoleno starat se o truchlící u otevřené rakve. Moje matka – ve věku šestašedesáti let je už skoro úplně mimo, i když doktoři tomu odmítají říkat Alzheimer – žila v Memphisu se sestrou, o dva roky mladší a jen o málo bystřejší. Dostaly na starost krájení dortu a koláčů na pohřební hostině.

Všechno ostatní zařizovali Arlenovi, od vystavení zemřelé po pohřební obřad. Frank a Victor, druhý nejmladší bratr, měli krátké proslovy. Johannin tatínek se pomodlil za dceřinu duši. A nakonec Pete Breedlove, kluk, který nám v létě sekal trávník a na podzim hrabal listí na dvorku, všechny rozplakal tím, že zazpíval „Požehnaná jistoto“, což podle Franka byl Johannin oblíbený žalozpěv, když byla malá. Nikdy jsem nezjistil, jak Frank našel Peta a přesvědčil ho, aby na pohřbu zazpíval.

Prošli jsme tím – loučením se zemřelou v otevřené rakvi v úterý odpoledne a večer, pohřbem ve středu ráno, potom krátkou modlitbou na hřbitově. Nejvíc si pamatuji, jak jsem si říkal, že je hrozné vedro, jak jsem se cítil ztracený, když jsem neměl Jo, se kterou bych si povídal, a jak jsem litoval, že jsem si nekoupil nové boty. Jo by mi pěkně vynadala za ty, které jsem si vzal, kdyby tu jen byla.

Později jsem mluvil se svým bratrem Sidem, říkal jsem mu, že musíme něco udělat s naší mámou a tetou Francine, než se obě nadobro ztratí v šedé zóně. Na sanatorium byly moc mladé; co radí Sid?

Cosi poradil, ale ať se propadnu, jestli vím co. Souhlasil jsem s tím, to si pamatuji, ale už nevím s čím. Později toho dne Siddy, naše máma a teta vlezli zpátky do Siddyho pronajatého auta, aby odjeli do Bostonu, kde přenocují a druhý den chytí Southern Crescent. Můj bratr klidně stařenky doprovodí, ale nikdy nelétá, i když lístky bych zaplatil. Tvrdí, že na nebi nejsou žádné odstavné pruhy, když vysadí motory.

Většina Arlenových odjela druhého dne. Znovu bylo vedro, slunce pražilo z lehce zamženého nebe a leželo na všem jako roztavená mosaz. Stáli před naším domem – který se stal už jenom mým domem – se třemi taxíky vyrovnanými u chodníku, nešikovně se objímali uprostřed změti dámských kabelek a loučili se tím mazlivým massachusettským přízvukem.

Frank zůstal ještě den. Natrhali jsme za domem velkou kytici – ne těch příšerně vonících skleníkových kytek, jejichž pach si vždycky spojím se smrtí a varhanami, ale skutečných květin, takových, které měla Jo nejradši – a nastrkali jsme je do kávových konvic, které jsem našel v zadní komoře. Odjeli jsme na hřbitov a položili je na čerstvý hrob. Pak jsme tam chvíli prostě seděli, slunce na nás pražilo.

„Byla v mém životě to nejmilejší,“ řekl Frank nakonec divným, přiškrceným hlasem. „Starali jsme se o Jo, když jsme byli malí. My kluci. Nikdo si na Jo nedovolil, to ti povídám. Když to někdo zkusil, dali jsme mu to sežrat.“

„Vyprávěla mi spoustu historek.“

„Dobrých?“

„Jo, dost dobrých.“

„Bude mi strašně chybět.“

„Mně taky,“ řekl jsem. „Franku…, poslouchej…, já vím, že tě měla moc ráda. Nezavolala ti někdy, třeba jenom aby ti řekla, že nedostala periodu nebo že jí je po ránu divně? Mně to můžeš říct. Nenaštvu se.“

„Ale ona mi nic takového neřekla. Čestně. Bylo jí po ránu špatně?“

„Ničeho jsem si nevšiml.“ A v tom to bylo. Ničeho jsem si nevšiml. Samozřejmě jsem psal, a já když píšu, tak jsem dost mimo. Ale ona věděla, kde mě v těchto stavech hledat. Mohla mě najít a dokonale probudit. Proč to neudělala? Proč tajila tu dobrou zprávu? Nechtěla mi nic říkat, dokud neměla jistotu, to vypadalo hodnověrně…, ale nějak se to Jo nepodobalo.

„Byl to chlapec, nebo děvče?“ zeptal se.

„Děvče.“

Většinu našeho manželství jsme čekali a měli jsme už vybraná jména. Chlapec by byl Andrew. Naše dcera by byla Kia. Kia Jane Noonanová.

Frank, šest let rozvedený a sám, bydlel u mě. Cestou zpátky do domu prohodil: „Mám o tebe starost, Mikey. Nemáš pořádnou rodinu, na kterou by ses mohl v takové chvíli spolehnout, a ti, které máš, jsou daleko.“

„To bude dobré,“ řekl jsem.

Přikývl. „To vždycky říkáme, co?“

„My?“

„Chlapi. ‚To bude dobré.‘ A když není, snažíme se aspoň, aby se to nikdo nedozvěděl.“ Podíval se na mě uslzenýma očima, kapesník ve velké opálené ruce. „Jestli to nebude dobré, Mikey, a nebudeš chtít volat svýmu bratrovi – viděl jsem, jak se na něj díváš –, klidně budu tvým bráchou já. Kvůli Jo, když ne kvůli tobě.“

„Dobře,“ řekl jsem a jeho nabídku jsem respektoval a oceňoval, i když jsem věděl, že nikdy takovou věc neudělám. Já nevolám lidem o pomoc. Nikoli proto, že bych tak byl vychován, aspoň si to tak myslím; je to proto, že jsem tak stvořen. Johanna jednou řekla, že kdybych se topil v jezeře Dark Score, kam jezdíme na letní byt, zemřel bych radši v tichosti třicet metrů od veřejné pláže, než abych volal o pomoc. Není to věc lásky nebo náklonnosti. Dokážu je dávat a dokážu je přijímat. Cítím bolest jako každý jiný. Potřebuji se dotýkat, a aby se někdo dotýkal mě. Ale když se mě někdo zeptá: „Není ti něco?“ nedokážu odpovědět, že je. Nedokážu říct: „Pomoz mi“.

O pár hodin později Frank odjel na jižní konec státu. Když jsem otevřel dveře u auta, dojalo mě, když jsem uviděl, že na kazetě, kterou má pro poslech v autě, je nahraná jedna z mých knížek. Objal mě a pak mě překvapil polibkem na ústa, pořádným pevným hubancem. „Jestli si budeš potřebovat popovídat, zavolej,“ řekl. „A jestli budeš potřebovat s někým pobýt, prostě přijeď.“

Přikývl jsem.

„A buď opatrný.“

To mě vylekalo. Vedro v kombinaci se smutkem ve mně v posledních několika dnech vyvolalo pocit, že žiju ve snu, ale tato věta ke mně pronikla.

„Na co mám být opatrný?“

„Nevím,“ řekl. „To nevím, Mikey.“ Potom nasedl do auta – byl tak veliký a auto tak malé, že to vypadalo, jako by si je oblékal – a odjel. Slunce tou dobou už zapadalo. Víte, jak slunce vypadá na konci parného dne v srpnu, je celé oranžové a jaksi zmáčknuté, jako by je neviditelná ruka shora stlačovala a ono by mohlo každou chvíli puknout jako nacucaný komár a rozšplíchnout se po celém obzoru? Přesně tak vypadalo. Na východě, kde už byla tma, rachotil hrom. Ale tu noc nepršelo, byla jenom tma, která se snesla jako tlustá a dusivá deka. Stejně jsem si sedl před počítač a asi tak hodinku psal. Šlo to docela dobře, jak si vzpomínám. Ale i když to nejde, ukrátí to čas, víte.

Druhý záchvat pláče přišel tři nebo čtyři dny po pohřbu. Ten pocit, že je všechno jenom sen, trval – chodil jsem, mluvil, bral telefony, pracoval na knize, která byla z osmdesáti procent hotová, když Jo zemřela –, ale celou dobu jsem měl silný pocit, že jsem od všeho jaksi oddělený, že všechno se děje daleko od mého skutečného já, že všechno více méně jenom předstírám.

Zavolala mi Denise Breedlovová, Petova matka, a zeptala se, jestli bych nechtěl, aby někdy příští týden přivedla několik kamarádek, se kterými by tu obrovitou edwardiánskou haluznu, ve které jsem teď bydlel sám – kutálel jsem se tam jako poslední hrášek v pětilitrové plechovce –, pořádně vydrhla od přídě k zádi. Udělaly by to prý za stovku dolarů, které by si všechny tři rozdělily rovným dílem, a hlavně nebylo dobré, abych tam žil bez pořádného úklidu. Když někdo umře, má se barák vydrhnout, řekla, i když ke smrti nedošlo přímo v domě.

Řekl jsem jí, že je to dobrý nápad, ale jí i těm ženám, které přivede, zaplatím po stovce dolarů za šest hodin práce. A chci, aby po těch šesti hodinách byly s prací hotovy. A jestli nebudou, řekl jsem jí, tak každopádně skončí.

„Pane Noonane, to je strašně moc,“ namítla.

„Možná ano, možná ne, ale tolik zaplatím,“ řekl jsem. „Přijímáte?“

Prý ano, samozřejmě že ano.

Jak se asi dalo čekat, večer před jejich příchodem jsem zjistil, že procházím domem a provádím předúklidovou inspekci. Asi jsem nechtěl, aby ty ženské (dvě z nich budou pro mě úplně cizí) našly něco, co by jim nebo mně připadalo trapné: třeba Johanniny hedvábné kalhotky zastrčené za polštářem pohovky („Často nás to chytne na pohovce, Michaeli,“ řekla mi jednou, „všiml sis toho?“) nebo plechovky od piva pod židličkou na verandě nebo i nespláchnutý záchod. Po pravdě řečeno vůbec nevím, co jsem vlastně hledal; ten pocit, že jednám ve snu, se mě stále pevně držel. Nejjasněji jsem v těch dnech přemýšlel buď o zakončení románu, který jsem psal (psychotický vrah vylákal mou hrdinku do výškové budovy a chtěl ji shodit ze střechy dolů), nebo o domácím těhotenském testu, který si Jo koupila v den, kdy zemřela. Léky na bolení hlavy, říkala. Nějakou rybu k večeři, říkala. A její oči mi neprozradily nic, co by mě donutilo podívat se do nich ještě jednou.

Ke konci „předúklidové inspekce“ jsem se podíval pod naši postel a uviděl na Johannině půlce otevřenou knížku. Nebyla po smrti dlouho, ale jen málo domácích koutů je tak uprášených jako podpostelní království, a lehký šedivý povlak, který jsem na knize uviděl, když jsem ji vytáhl, mě přiměl pomyslet na Johanninu tvář a ruce v rakvi – Jo v podzemním království. Práší se uvnitř rakve? Určitě ne, ale –

Zahnal jsem tu myšlenku. Předstírala, že jde, ale celý den se plížila zpět jako Tolstojův bílý medvěd.

Johanna a já jsme oba studovali angličtinu na univerzitě v Maine a počítám jako spousta jiných jsme se zamilovali do Shakespeara a cynismu Městečka Tilbury od Edwina Arlingtona Robinsona. Ale spisovatel, který nás spojil nejtěsněji, nebyl žádný básník nebo esejista, o němž se učí na vysoké, ale W. Somerset Maugham, ten postarší světoběžník, romanopisec a dramatik s obličejem plaza (patrně na všech fotografiích zahaleným cigaretovým kouřem) a srdcem romantika. Takže mě nijak nepřekvapilo, že ta kniha pod postelí byla Měsíc a groš. Sám jsem ji četl, když jsem dospíval, ne jednou, ale dvakrát, a vášnivě se ztotožňoval s postavou Charlese Stricklanda. (V jižních mořích jsem samozřejmě chtěl psát, a ne malovat.)

Místo záložky používala hrací kartu z nějakého nepotřebného balíčku, a když jsem knihu otevřel, vzpomněl jsem si na něco, co říkala, když jsem se s ní seznamoval. Bylo to na přednášce Britská literatura dvacátého století, pravděpodobně v roce 1980. Johanna Arlenová byla zrzavá druhačka, já byl v posledním ročníku a vybral si britskou literaturu dvacátého století prostě proto, že jsem v posledním semestru měl spousty času. „Za sto let ode dneška,“ řekla tehdy, „bude ostudou literárních kritiků poloviny dvacátého století, že si oblíbili Lawrence a ignorovali Maughama.“ Toto prohlášení se setkalo s pohrdavým dobromyslným smíchem (všichni věděli, že Zamilované ženy je jedna ze zatraceně nejlepších knih, které kdy byly napsány), ale já se nesmál. Já se zamiloval.

Hrací karta byla založena mezi stránkou 102 a 103 – Dirk Stroeve zrovna zjistil, že ho manželka opustila kvůli Stricklandovi, Maughamově verzi Paula Gauguina. Vypravěč se snaží Stroeva povzbudit. Můj drahý příteli, nebuď nešťastný. Ona se vrátí…

„To se ti lehko řekne,“ zamumlal jsem do pokoje, který teď patřil jenom mně.

Otočil jsem stránku a přečetl toto: Stricklandův urážlivý klid oloupil Stroeva o sebeovládání. Zmocnil se ho slepý vztek, a aniž věděl, co dělá, vrhl se na Stricklanda. Stricklanda to zaskočilo, takže se zapotácel, byl však velmi silný, byť byl po nemoci, a ve chvilce, nevěděl přesně jak, se Stroeve ocitl na podlaze.

„Ty legrační človíčku,“ řekl Strickland.

Napadlo mi, že Jo už nikdy tu stránku neotočí a neuslyší, jak Strickland nazývá dojemného Stroeva legračním človíčkem. V okamžiku jasného prozření, na který nikdy nezapomenu – jak bych mohl? Byla to jedna z nejhorších chvil v mém životě –, jsem pochopil, že to není chyba, která se napraví, ani sen, z něhož se probudím. Johanna je mrtvá.

Žal mě oloupil o sílu. Kdyby tam nebyla postel, upadl bych na podlahu. Brečíme očima, víc neumíme, ale ten večer jsem cítil, že brečím každým pórem svého těla, každou škvírou a štěrbinou. Seděl jsem na její straně postele, s uprášenou knížkou Měsíc a groš v ruce, a brečel jsem. Myslím, že mě to překvapilo stejně jako bolest; i když jsem viděl mrtvolu v rakvi a identifikoval ji na monitoru s vysokou rozlišovací schopností, i když jsem byl na pohřbu a Pete Breedlove zpíval vysokým, sladkým tenorem „Požehnaná jistoto“, i když jsem stál u hrobu a poslouchal Prach jsi a v prach se obrátíš, pořád jsem tomu doopravdy nevěřil. Ten paperback od Penguina pro mě udělal to, co neudělala veliká šedá rakev: potvrdila, že ona je mrtvá.

Ty legrační človíčku, řekl Strickland.

Ležel jsem na zádech na naší posteli, paže křížem přes obličej, a brečel jsem, dokud jsem neusnul, stejně jak to dělají děti, když jsou nešťastné. Měl jsem hrozný sen. V tom snu jsem se probudil, uviděl, že knížka Měsíc a groš leží na dece vedle mě, a rozhodl jsem se knížku strčit zpátky pod postel, kde jsem ji našel. Vím, že sny jsou zmatené – logické jako hodiny od Dalího, změklé tak, že leží na větvích stromů jako hadry.

Vrátil jsem hrací kartu jako záložku mezi stránky 102 a 103 – už nikdo je neotočí na stránku s textem Ty legrační človíčku, řekl Strickland – a převalil jsem se na bok, hlavu vystrčil přes okraj postele a chystal se knížku vrátit přesně na stejné místo, kde jsem ji našel.

Uprostřed prachových chomáčů ležela Jo. Ze spodku drátěnky visel cár pavučiny a hladil jí tvář jako pírko. Její zrzavé vlasy vypadaly matně, ale oči v bledém obličeji měla tmavé a pozorné a zlověstné. A když promluvila, poznal jsem, že smrt ji dohnala k šílenství.

„Dej mi to,“ zasyčela. „To je můj lapač prachu!“ Vytrhla mi knížku z ruky dřív, než jsem ji mohl podat. Naše prsty se na okamžik dotkly a ty její byly studené jako zmrzlé větvičky. Otevřela knížku na příslušném místě, hrací karta odletěla a Jo si položila Somerseta Maughama na tvář – jako rubáš ze slov. Když si složila ruce křížem na hruď a utišila se, uvědomil jsem si, že má na sobě ty modré šaty, ve kterých jsem ji pohřbil. Vystoupila z hrobu, aby se schovala pod naší postelí.

Probudil jsem se s dušeným výkřikem a bolestným škubnutím, které mě skoro shodilo z postele. Nespal jsem dlouho – slzy na tvářích byly pořád mokré a ve víčkách jsem měl ten divný pocit, že se mi natáhla, jak to tak bývá po dlouhém pláči. Ten sen byl tak živý, že jsem se musel převalit na bok, svěsit hlavu přes pelest a nakouknout pod postel. Byl jsem si jist, že tam Jo bude ležet s knížkou na tváři a že ke mně natáhne studené prsty, aby se mě dotkla.

Samozřejmě tam nic nebylo – sny jsou jen sny. Přesto jsem zbytek noci strávil na pohovce ve své pracovně. Asi to byla správná volba, protože tu noc už žádné sny nepřišly. Jenom nicota hlubokého spánku.

KAPITOLA 2

Během deseti let manželství jsem nikdy netrpěl spisovatelským blokem a netrpěl jsem jím ani bezprostředně po Johannině smrti. Byl to jev pro mě natolik neznámý, že stačil propuknout naplno, než jsem si uvědomil, že se děje něco nezvyklého. Myslím, že jsem byl v hloubi duše přesvědčen, že takové stavy postihují pouze „literární“ typy, o kterých se diskutuje na stránkách New York Review of Books, kde jsou rozebírány a někdy zatracovány.

Moje spisovatelská kariéra a manželství se téměř překrývaly. Náčrt prvního románu Ve dvou jsem dokončil zanedlouho poté, co jsme se Jo a já oficiálně zasnoubili (navlékl jsem jí opálový prsten na prostředníček levé ruky, sto deset babek v Dayově zlatnictví, v té době to bylo mnohem víc, než jsem si mohl dovolit…, ale zdálo se, že Johanna je z něj naprosto nadšená), a poslední román, Tak daleko od vrcholu, jsem dopsal asi měsíc poté, co byla prohlášena za mrtvou. Tento román pojednával o psychotickém vrahovi se zálibou ve výškách. Vyšel na podzim roku 1995. Od té doby mi vyšly i jiné romány – takový paradox mohu vysvětlit, ale myslím, že v dohledné budoucnosti se v žádném edičním plánu žádný román od Michaela Noonana neobjeví. Vím už, co to je spisovatelský blok. Vím o něm víc, než jsem si kdy přál.

Když jsem Jo váhavě ukázal první verzi románu Ve dvou, přečetla ho za jeden večer, schoulená v oblíbeném křesle, na sobě jen kalhotky a tričko s mainským černým medvědem vpředu, a celou dobu popíjela jednu sklenici ledového čaje za druhou. Šel jsem do garáže (měli jsme v Bangoru pronajatý dům ještě s jedním manželským párem, který měl stejně nejisté finanční postavení jako my…, ale ne, Jo a já jsme v té době nebyli ještě úplně svoji, i když pokud vím, ten opálový prsten nikdy nesundala) a chodil tam od ničeho k ničemu a měl pocit jako mužský z kreslených vtipů v New Yorkeru – o těch srandovních otcích v čekárně porodnice. Pokud si pamatuji, zpackal jsem naprosto jednoduchou ptačí budku z dětské stavebnice a skoro si uřízl ukazovák na levé ruce. Každých dvacet minut nebo tak jsem se vracel do domu a pokukoval po Jo. Pokud si toho všimla, nedala to nijak najevo. Považoval jsem to za dobré znamení.

Seděl jsem na zadní verandě, díval se na hvězdy a pokuřoval, když vyšla ven, sedla si vedle mě a položila mi ruku na zátylek.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

„Je to dobré,“ řekla. „Nechceš jít dovnitř a udělat mi to?“ A než jsem stačil odpovědět, kalhotky, které měla na sobě, mi padly do klína, jen nylon tiše zašeptal.

Potom, když už jsme jen leželi a pojídali pomeranče (zlozvyk, ze kterého jsme později vyrostli), jsem se jí zeptal: „Je to tak dobré, že je to publikovatelné?“

„No,“ řekla, „nevím nic o oslnivém světě nakladatelů, ale celý život čtu pro radost – mou první láskou byl Zvědavý George, pokud to chceš vědět –“

„Nechci.“

Naklonila se a strčila mi do úst dílek pomeranče, teplým prsem se mi provokativně opřela o paži, „– a četla jsem ho moc ráda. Moje předpověď zní, že tvoje kariéra jako reportéra Derry News nepřežije stadium eléva. Myslím, že budu manželkou romanopisce.“

Její slova mě nadchla – vlastně mi úplně naskákala husí kůže na pažích. Ne, nevěděla nic o oslnivém světě nakladatelů, ale jestli tomu věřila, věřil jsem i já… a ukázalo se, že víra je ten správný přístup. Prostřednictvím svého dávného učitele tvůrčího psaní (který si můj román přečetl a poctil ho jen vlažnou chválou, jelikož jeho komerční kvality patrně považoval za jistou svatokrádež) jsem získal agenta a ten prodal Ve dvou do Random House, prvního nakladatelství, které se mělo na román podívat.

Jo měla také pravdu ohledně mé kariéry reportéra. Čtyři měsíce jsem psal o květinových výstavách, automobilových závodech a fazolových večeřích asi za stovku týdně, než přišel můj první šek z Random House – na dvacet sedm tisíc dolarů po odečtení provize pro agenta. Nebyl jsem v novinách ani tak dlouho, abych se dožil aspoň prvního nepatrného zvýšení platu, ale stejně pro mě uspořádali večírek na rozloučenou. Konal se v Jackově hospodě, když tak na to teď vzpomínám. Nad stolem v zadní místnosti visel transparent s nápisem HODNĚ ŠTĚSTÍ, MIKU – PIŠ DÁL! Později, když jsem dojel domů, řekla Johanna, že kdyby závist byla kyselina, nezbylo by ze mě nic, jenom přezka z opasku a tři zuby.

Když už jsme leželi v posteli a bylo zhasnuto – poslední pomeranč byl sněden a poslední cigareta společně vykouřena –, zeptal jsem se: „Nikdo si to nikdy nesplete s Pohlédni k domovu, anděli, viď?“ Měl jsem na mysli svou knihu. Věděla to, stejně jako věděla, že mě docela zdrchala reakce mého starého učitele tvůrčího psaní na Ve dvou.

„Nechystáš se mě zavalit žvásty deprimovaného umělce, že ne?“ zeptala se a zvedla se na loket. „Jestli jo, tak to řekni rovnou, abych si mohla hned ráno vyzvednout rozvodový formulář.“

Pobavilo mě to, ale taky ranilo. „Viděla jsi anotaci z Random House?“ Věděl jsem, že viděla. „Skoro mě nazvali V. C. Andrewsovou s pinďourem, kristepane.“

„No,“ chopila se lehce tohoto tématu, „ty přece máš pinďoura. Pokud jde o to, jak tě nazývají…, Miku, když jsem byla ve třetí třídě, Patty Banningová mi říkala strašidelná šlapka. Ale já nic takového nebyla.“

„Záleží jenom na tom, jak tě vnímají.“

„Kecy.“ Stále mě za něj držela a teď mě pořádně zmáčkla, až to trochu zabolelo a zároveň to bylo naprosto nádherné. Ten bláznivý starý kalhotový myšák se v těch dobách nikdy pořádně nezajímal o to, co má, pokud toho měl hodně. „Záleží jenom na štěstí. Jsi šťastný, když píšeš, Miku?“

„Jasně.“ Stejně to věděla.

„A otravuje tě nějak svědomí, když píšeš?“

„Když píšu, není nic, co bych dělal radši, kromě tohohle,“ řekl jsem a převalil se na ni.

„Ach bože,“ řekla tím nedůtklivým hláskem, který mě vždycky dostal. „Mezi námi je nějaký penis.“

A když jsme se milovali, uvědomil jsem si pár báječných věcí: že to myslela vážně, když říkala, že se jí moje knížka opravdu líbí (sakra, poznal jsem to už podle toho, jak při čtení seděla v tom křesle, s kudrnou spadající do čela a s holýma nohama zastrčenýma pod sebou) a že se nemusím stydět za to, co jsem napsal…, aspoň ne v jejích očích. A ještě jednu báječnou věc: její vnímání, ve spojení s mým, takže dohromady vytvořila skutečné binokulární vidění, které umožňuje pouze manželství, bylo jediné vnímání, na kterém záleželo.

Díky bohu, že byla Maughamovou fanynkou.

Byl jsem V. C. Andrewsovou s pinďourem deset let…, čtrnáct, když se připočtou roky po Johanně. Prvních pět jsem byl u Random House, potom můj agent dostal skvělou nabídku od Putnamu a já přestoupil.

Vídali jste moje jméno na spoustě žebříčků nejprodávanějších knih…, tedy pokud vaše nedělní noviny uveřejňují žebříček s patnácti místy, a ne pouze s deseti. Nikdy jsem nebyl žádný Clancy, Ludlum nebo Grisham, ale prodal jsem slušný počet vázaných knih (což se V. C. Andrewsové nikdy nepodařilo, jak mi jednou říkal můj agent Harold Oblowski; ta dáma byla skutečným brožovaným fenoménem) a jednou jsem se dostal v žebříčku Timesů až na páté místo…, to byla moje druhá kniha, Muž v červené košili. Ironií bylo, že jednou z knih, která mi bránila v dalším postupu, byla Ocelová mašina od Thada Beaumonta (psal pod jménem George Stark). Beaumontovi měli tehdy letní byt v Castle Rocku, necelých padesát mil na jih od našeho domu u jezera Dark Score. Thad už je po smrti. Sebevražda. Nevím, jestli to mělo něco společného se spisovatelským blokem.

Stál jsem těsně mimo magický kruh megabestsellerů, ale nevadilo mi to. Když mi bylo jedenatřicet, měli jsme dva domy: ten líbezný starý edwardiánský dům v Derry a srub u jezera v západním Maine, skoro tak velký, že se mu dalo říkat vila – ten se jmenoval Smějící se Sára, tak mu říkali místní už skoro sto let. A oba domy jsme vlastnili bez jakýchkoli hypoték a dluhů ve věku, kdy si spousta manželů říká, jaké mají štěstí, že si vybojovali souhlas s hypotékou na svůj první dům. Byli jsme zdraví, plni důvěry a stále jsme neztráceli smysl pro humor. Nebyl jsem Thomas Wolfe (ani Tom Wolfe nebo Tobias Wolff), ale platili mě za to, co jsem miloval, a na světě není vypečenějšího kousku; je to jako mít povolení krást.

Byl jsem to, co ve čtyřicátých letech býval střední proud: kritici mě ignorovali, byl jsem žánrově orientován (v mém případě byla tím žánrem krásná mladá samostatná žena, která potká fascinujícího cizince), byl jsem však dobře kompenzován a dostalo se mi onoho přijetí na zapřenou, jakého se dostává státem trpěným bordelům v Nevadě, neboť obecně převládá pocit, že je potřeba poskytnout nějaký ventil nízkým pudům a někdo musí „takové věci“ dělat. Já jsem „takové věci“ dělal s radostí (a někdy s Johanniným nadšeným přispěním, když jsem narazil na obzvlášť obtížné místo v zápletce) a někdy v době, kdy byl zvolen George Bush, nám náš účetní oznámil, že jsme milionáři.

Nebyli jsme dost bohatí, abychom si koupili tryskáč (Grisham) nebo profesionální fotbalový tým (Clancy), ale podle měřítek Derry ve státu Maine jsme docela váleli. Milovali jsme se tisíckrát, viděli tisíc filmů, přečetli tisíc knih (Jo si svoje často ukládala před spaním pod postel na své straně). A možná největším požehnáním bylo, že jsme vůbec netušili, jak málo času máme.

Nejednou jsem uvažoval, jestli ke spisovatelskému bloku vede porušení rituálu. Ve dne jsem to dokázal zavrhnout jako tmářský blábol, ale v noci to už bylo těžší. V noci mají myšlenky ten nepříjemný zvyk, že si povolují obojky a volně se rozběhnou. A když většinu dospělého života strávíte tím, že si vymýšlíte příběhy, jsou podle mě ty obojky ještě volnější a ti psi ještě méně ochotní je nosit. Byl to Shaw nebo Oscar Wilde, kdo řekl, že spisovatel je člověk, který naučil svou mysl provádět nepřístojnosti?

A je opravdu přitažené za vlasy, když si myslím, že porušení rituálu mohlo sehrát určitou roli v mém náhlém a nečekaném (aspoň pro mě) mlčení? Když si vyděláváte na svůj denní chléb v krajině představ, potom se hranice mezi tím, co je a co se jen zdá, hodně ztenčí. Malíři někdy odmítají malovat bez určitého klobouku a hráči baseballu, kteří dobře odpalují, si nepřevlékají ponožky.

Ten obřad začal s druhou knihou, která byla jediná, pokud se pamatuji, kvůli níž jsem byl nervózní – myslím, že jsem hodně načichl studentskými pověrami o smůle; bál jsem se totiž, že ta první povedená knížka byla jen náhoda. Pamatuji si, že nám to jeden lektor americké literatury říkal o amerických spisovatelích a že jenom Harper Leeová našla jednoduchý způsob, jak se vyhnout depresi z druhé knihy.

Když jsem dopisoval Muže v červené košili, zastavil jsem se těsně před koncem. V té době byl edwardiánský dům na Benton Street v Derry ještě dva roky vzdálený, ale koupili jsme si Smějící se Sáru, dům u Dark Score (vůbec ne tak vybavený, jak byl později, a Jo tam ještě neměla vybudovanou pracovnu, ale byl pěkný), a tam jsme bydleli.

Odsunul jsem se od psacího stroje – v těch dobách jsem se pořád držel svého starého IBM Selectric – a šel do kuchyně. Bylo to uprostřed září, většina prázdninových návštěvníků už byla pryč a volání potáplic na jezeře znělo nevýslovně líbezně. Slunce zapadalo a jezero se proměnilo v nehybnou a chladnou ohnivou pláň. Pamatuji si to velmi živě, tak jasně, že mám někdy pocit, že bych do toho obrazu mohl rovnou vstoupit a žít v něm zase znovu. Co bych udělal jinak, a udělal bych vůbec něco jinak? Někdy nad tím přemýšlím.

Hned zvečera jsem dal do lednice láhev taittingeru a dvě vinné sklenky. Teď jsem je vytáhl, postavil na cínový tác, který jsme obvykle používali na dopravu džbánů ledového čaje nebo ledu z kuchyně na verandu, a odnesl ho do obývacího pokoje.

Johanna byla schoulená v proutěném starém křesle a četla knihu (ten večer nikoli Maughama, ale Williama Denbrougha, jednoho z jejích současných oblíbenců). „Ó,“ vzhlédla a založila si stránku. „Šampaňské, co se to děje?“ Jako by nic netušila, víte.

„Jsem hotový,“ řekl. „Mon livre est tout fini.“

„No,“ usmála se a vzala si jednu sklenici, když jsem se k ní s tácem sklonil, „No, tak to je v pořádku, ne?“

Teď si uvědomuji, že podstatou toho rituálu – tou jeho částí, která byla živoucí a mocná, jako jediné opravdu kouzelné slovo v hromadě žvástů – byla ta věta. Skoro vždycky jsme měli šampaňské a Jo pak skoro vždy potom šla se mnou do pracovny kvůli další větě, ale ne vždy.

Jednou, asi pět let před svou smrtí, byla v Irsku, byla tam na dovolené s přítelkyní a já jsem zrovna dopsal knihu. Vypil jsem tenkrát šampaňské sám a taky jsem sám dopsal poslední řádek (to už jsem používal macintosh, který uměl miliardu různých věcí a já ho používal jenom na tu jednu) a spánek mi to nezkrátilo ani o minutu. Ale zavolal jsem do hotelu, kde Jo a její kamarádka Bryn bydlely; řekl jsem jí, že jsem dopsal, a poslouchal její slova, kvůli kterým jsem zavolal – slova, která vklouzla do irské telefonní linky, proputovala mikrovlnným vysílačem, vznesla se jako modlitba k nějakému satelitu a potom se vrátila dolů do mého ucha: „No, tak to je v pořádku, ne?“

Tento zvyk začal, jak říkám, po druhé knize. Když jsme si dali každý sklenku šampaňského a vypili i druhou, vzal jsem ji do pracovny, kde z mého Selectricu barvy lesní zeleně stále trčel jediný list papíru. Na jezeře volala tmou poslední potáplice, to volání mi vždycky zní, jako když se něco rezavého pomalu otáčí ve větru.

„Říkal jsi přece, že jsi skončil,“ pravila.

„Mám všechno kromě posledního řádku,“ řekl jsem. „Knížka, tak jak je, je věnována tobě, a já chci, abys napsala poslední kousíček.“

Nesmála se ani nebránila, ani se nijak nerozplývala, jenom se na mě podívala, aby poznala, jestli to opravdu myslím vážně. Přikývl jsem, že ano, a ona se posadila na mou židli. Odpoledne plavala a vlasy měla stažené dozadu jakousi bílou elastickou věcičkou. Vlasy byly mokré a o dva odstíny tmavší než obvykle. Dotkl jsem se jich. Bylo to, jako bych se dotkl vlhkého hedvábí.

„Odsadit odstavec?“ zeptala se vážně jako stenografka, která se chystá zapisovat diktát velkého šéfa.

„Ne,“ řekl jsem, „pokračuje to.“ A pak jsem vyslovil větu, kterou jsem měl v hlavě od chvíle, kdy jsem vstal, abych nalil šampaňské. „Přehodil jí řetěz přes hlavu a pak oba sešli po schodech dolů, kde čekal zaparkovaný vůz.“

Napsala to, pak se po mně vyčkávavě podívala. „A je to,“ řekla. „Teď asi můžu napsat – Konec.“

Jo dvakrát ťukla do klapky RETURN, vycentrovala válec a napsala pod poslední řádek textu KONEC, hlava IBM s typy Courier (mými oblíbenými) vycvakávala písmena v poslušném tanci.

„Co je to za řetěz, který jí přehodil přes hlavu?“ zeptala se mě.

„Budeš si muset tu knížku přečíst, abys to zjistila.“

Seděla na židli u mého stolu a já stál vedle ní, takže byla v perfektní pozici, aby si mohla opřít obličej tam, kam ho opřela. Když promluvila, rty se jí pohybovaly na mé nejcitlivější části. Mezi námi byly jenom bavlněné šortky a jinak nic.

„Fou fpůfoby, jak tě pfinutit mluvit,“ řekla.

„O tom nepochybuju,“ souhlasil jsem.

V den, kdy jsem dopsal Tak daleko od vrcholu, jsem se aspoň o rituál pokusil. Připadal mi jako dutá forma, ze které magická substance vyvanula, ale to jsem čekal. Nedělal jsem to z pověrčivosti, ale z úcty a lásky. Jako vzpomínku, jestli chcete. Nebo, jestli chcete, jako Johannin skutečný pohřeb, který se konečně uskutečnil měsíc poté, co byla uložena do hrobu.

Byla poslední třetina září a bylo stále horko – nejteplejší babí léto, jaké pamatuji. Celou dobu, co jsem smutně táhl tu knížku do konce, jsem myslel na to, jak mi Jo chybí…, ale to mě vůbec nezdržovalo. A ještě něco: i když bylo v Derry horko, tak horko, že jsem obvykle pracoval jenom v trenýrkách, tak mě vůbec nenapadlo, abych jel k jezeru. Jako by se mi vzpomínka na Smějící se Sáru úplně vymazala z paměti. Možná to bylo proto, že když jsem dokončoval Vrchol, začala mi ta pravda konečně docházet. Jo v žádném Irsku tentokrát nebyla.

Moje pracovna u jezera je maličká, ale má výhled. Pracovna v Derry je dlouhá, obložená knihami a bez oken. Toho večera byly zapnuté větráky u stropu – jsou tam tři – a míchaly hustý vzduch. Přišel jsem oblečený v trenýrkách, tričku a gumových sandálech a nesl jsem cínový podnos s lahví šampaňského a dvěma vychlazenými sklenkami. Na opačném konci toho dlouhatánského pokoje, pod střechou tak příkrou, že jsem se musel skoro krčit, abych se při vstávání nepraštil do hlavy (celé roky jsem musel také čelit Johanniným výčitkám, že jsem si vybral naprosto nejhorší místo v pokoji pro pracovní stůl), tam zářila obrazovka mého macintoshe plná slov.

Napadlo mě, že si nejspíš přivolávám další smršť žalu – možná tu nejhorší –, ale stejně jsem šel dál – a naše city nás vždycky překvapí, viďte? Ten večer jsem vůbec nebrečel a nenaříkal; asi jsem už ze sebe všechno vyplavil. Místo toho nastoupil hluboký a rozervaný pocit ztráty – to prázdné křeslo, kde sedávala a četla, prázdný stůl, na který vždycky stavěla svou sklenku příliš blízko okraje.

Nalil jsem sklenici šampaňského, nechal usadit pěnu, pak ji pozvedl. „Jsem hotov, Jo,“ řekl jsem a sedl si pod otáčející se větráky. „Tak to je v pořádku, ne?“

Žádná odpověď. Ve světle toho, co přišlo později, si myslím, že to stojí za zopakování – žádná odpověď. Necítil jsem, jak se to stalo později, že nejsem sám v pokoji, který vypadal prázdný.

Vypil jsem šampaňské, postavil skleničku zase na tác, pak jsem nalil druhou skleničku. Přinesl jsem si ji k macovi a posadil se tam, kde by bývala seděla Johanna, nebýt všemi oblíbeného milujícího Boha. Nebrečel jsem a nenaříkal, ale z očí mi tekly slzy. Slova na obrazovce říkala toto:

dnes nebylo tak špatné, říkala si. Přešla po trávníku k autu a zasmála se, když zahlédla bílý čtvereček papíru pod předním sklem. Cam Delancey, který se nenechal odradit nebo nepřijímal ne jako odpověď, ji zval na další svůj čtvrteční večírek s ochutnávkou vín. Vzala papír a už se chystala ho roztrhat, ale pak se rozmyslela a zastrčila ho do kapsy u džínů.

„Odstavec neodsazovat,“ řekl jsem. „Pokračuje to.“ Pak jsem vyťukal řádku, kterou jsem měl v hlavě od chvíle, kdy jsem vstal a šel pro šampaňské. Venku čekal celý svět; někde začít musela, proč ne tedy ochutnávkou vín u Cama Delanceye.

Přestal jsem psát, zadíval se na malý blikající kurzor. Slzy mi pořád tekly z koutků očí, ale opakuji, že jsem necítil žádný studený průvan kolem kotníků, žádné spektrální prsty v zátylku. Dvakrát jsem ťukl do RETURN. Cvakl jsem na CENTER. Pod poslední řádek textu jsem vyťukal KONEC a pak jsem obrazovce připil sklenkou šampaňského, která by bývala připadla Jo.

„Na tebe, zlato,“ řekl jsem. „Škoda že tu nejsi. Sakra se mi po tobě stýská.“ Při posledním slově mi trochu zakolísal hlas, ale nezlomil se. Vypil jsem taittinger, uložil poslední řádek textu, zkopíroval celou knížku na diskety, pak si je zálohoval. A kromě poznámek, nakupovacích seznamů a šeků to byla poslední věc, kterou jsem po další čtyři roky napsal.

KAPITOLA 3

Můj vydavatel to nevěděl, nevěděla to moje redaktorka Debra Weinstocková a ani můj agent Harold Oblowski to nevěděl. Frank Arlen to taky nevěděl, i když nejednou jsem byl v pokušení mu to povědět. Já ti budu dělat bráchu, kvůli Jo, když ne kvůli tobě, řekl mi v den, kdy se vracel ke své tiskařině a povětšinou samotářskému životu v městečku Sanford na jihu Maine. Nečekal jsem, že ho někdy vezmu za slovo, a neudělal jsem to – aspoň ne v tom elementárním smyslu volání o pomoc, které měl možná na mysli –, ale každých pár týdnů jsem mu volal. Chlapsky si popovídat, víte – Jak to jde…, Není to špatný, je tu zima jako v čarodějnický prdeli…, Jo, tady taky…, Nechceš přijet do Bostonu, jestli seženu lístky na Bruins…, Možná příští rok, zrovna teď mám moc práce…, Jo, vím, jak to chodí, tak nashle, Mikey…, Tak jo, Franku, dávej na sebe pozor… Takové chlapské popovídání.

Jsem si docela jist, že se mě jednou nebo dvakrát zeptal, jestli pracuju na nové knize, a já jsem myslím řekl –

Ále, sakra – je to lež, jasné? Tak zažitá, že už ji říkám sám sobě. Zeptal se, to jo, a já jsem vždycky řekl Jo, pracuju na nové knize, jde to dobře, fakt dobře. Nejednou jsem byl v pokušení mu říct Nedokážu napsat ani dva odstavce, abych se nedostal do totální duševní a tělesné křeče – srdeční tep se mi zdvojnásobí, pak ztrojnásobí, nemůžu dýchat a pak začnu lapat po dechu, v očích mám pocit, že mi vypadnou z důlků a zůstanou mi viset na tvářích. Jako bych měl klaustrofobii a ocitl se v potápějící se ponorce. Tak mi to jde, díky za optání, ale nikdy jsem to neudělal. Já nevolám o pomoc. Neumím volat o pomoc. Myslím, že už jsem to říkal.

Z mého, jak připouštím, zaujatého hlediska mají úspěšní romanopisci – dokonce i mírně úspěšní romanopisci – v tvůrčím umění výsadní postavení. Je pravda, že lidé kupují víc CD než knih, víc chodí do kina a mnohem víc se dívají na televizi. Ale romanopisci mají delší produktivní životnost, možná proto, že čtenáři jsou poněkud bystřejší než fanouškové nepsaných umění, a tím pádem mají nepatrně delší paměť. David Soul ze Starsky and Hutch je bůhví kde, totéž platí o tom zvláštním bílém rapperovi z Vanilla Ice, ale Herman Wouk, James Michener a Norman Mailer tu byli i v roce 1994; dinosauři stále kráčeli po zemi.

Arthur Hailey psal novou knihu (to se sice jen povídalo, ale nakonec se vždycky ukázalo, že je to pravda), Thomas Harris mohl mít mezi svými Lectery odmlku sedmi let a pořád vydával bestsellery a J. D. Salinger, i když o něm nebylo slyšet skoro čtyřicet let, byl pořád žhavým tématem při hodinách angličtiny a neformálních literárních debatách v kavárně. Čtenáři se vyznačují věrností, které v jiné oblasti tvůrčích umění není rovno, což vysvětluje, proč se tolik spisovatelů, jimž došla šťáva, pořád kodrcá dál a na žebříčky bestsellerů je vynášejí kouzelná slova AUTOR KNIH… uváděná na obálkách nových titulů.

To, co chce nakladatel oplátkou, zvlášť od autora, který může odhadem prodat od každého románu takových pět set tisíc vázaných plus milión brožovaných kusů, je dokonale prosté: jednu knihu ročně. To je optimum, jak rozhodli hlavouni v New Yorku. Tři sta osmdesát stran prošitých nití nebo slepených lepidlem každých dvanáct měsíců, začátek, prostředek a konec, přičemž hlavní postava by mohla být jako Kinsey Millhone nebo Kay Scarpettová, to se přímo doporučuje. Čtenáři milují, když postavy z románu žijí dál; mají pocit, jako by se vraceli do rodiny.

Méně než kniha za rok, a ničíte vše, co do vás nakladatel investoval, znemožňujete svému obchodnímu manažerovi udržovat všechny vaše kreditní karty a ohrožujete agentovo úsilí platit včas psychoanalytikovi. Také fanoušci se vždycky poněkud unaví, když vám to trvá moc dlouho. Nedá se s tím nic dělat. Stejně jako když publikujete příliš mnoho, najdou se čtenáři, kteří řeknou: „Pche, už toho chlapa mám dost, všechno to začíná chutnat jako fazole.“

To všechno vám povídám, abyste pochopili, jak jsem mohl strávit čtyři roky tím, že jsem svůj počítač používal jako nejdražší hrací desku scrabble na světě, a nikdo o tom neměl tušení. Spisovatelský blok? Jaký spisovatelský blok? Žádný otravný spisovatelský blok nemáme. Jak by mohlo něco takového někoho napadnout, když se nová napínavá kniha Michaela Noonana objevuje každý podzim jako podle hodinek, perfektní čtení na konec léta, lidi, a mimochodem, nezapomeňte, že se blíží svátky a že všichni vaši příbuzní by si asi taky nového Noonana rádi přečetli, u Borderů se dá koupit s třicetiprocentní slevou, aj vaj, takový kšeft.

Tajemství je prosté a já nejsem jediný populární romanopisec v Americe, který je zná – pokud je na pověstech něco pravdy, Danielle Steelová (abych jmenoval aspoň někoho) používá Noonanovu formulku celá desetiletí. Víte, i když jsem publikoval jednu knihu ročně, a to románem Ve dvou v roce 1984 počínaje, dokázal jsem v následujících deseti letech čtyřikrát napsat místo jedné knihy ročně dvě, přičemž jsem vždycky jednu publikoval a druhou si schoval.

Nepamatuji si, jestli jsem o tom někdy mluvil s Jo, ale protože se nikdy neptala, vždycky jsem předpokládal, že ví, co dělám: schovávám si oříšky. Nemyslel jsem však při tom na spisovatelský blok. Sakra, já jsem se prostě bavil.

V únoru 1995, po ztroskotání a vyšumění nejméně dvou dobrých nápadů (tahleta funkce – takové to Heuréka! – nikdy nevyhasla, čímž vznikla moje vlastní speciální verze pekla), už jsem nemohl popírat, co bylo zřejmé: postihlo mě to nejhorší, co se může spisovateli stát, když si odmyslíme Alzheimera nebo katastrofální mrtvici. Jenomže ve velké bezpečnostní schránce, kterou mám u Fidelity Union, jsem si schovával čtyři kartónové krabice s rukopisy. Byly nadepsány Slib, Hrozba, Darcy a Vrchol. Kolem svatého Valentýna mi zavolal mírně nervózní agent – obvykle jsem mu dodával nejnovější kousek koncem ledna, a teď už byla skoro půlka února. Museli by sebou sakra hodit, aby dostali letošního Mika Noonana včas na pulty vánočních orgií. Je všechno v pořádku?

To byla první šance, kdy jsem mohl říct, že jsem na míle daleko od obvyklého stavu věcí, ale pan Harold Oblowski z Park Avenue č. 225 nepatřil k lidem, kterým se takové věci říkají. Byl to dobrý agent, v nakladatelských kruzích oblíbený i nenáviděný (občas šlo o stejné lidi), ale nedobře přijímal špatné zprávy z temných a olejem zamaštěných sklepů, kde se věci do kšeftu vlastně vyrábí. Vyděsil by se a sedl na příští letadlo do Derry, připraven poskytnout mi kreativní dýchání z úst do úst, skálopevně odhodlaný neodjet, dokud by mě celého neodblokoval. Ne, měl jsem rád Harolda tam, kde byl, v kanceláři v osmatřicátém poschodí s masňáckým výhledem na East Side.

Řekl jsem mu Jaká náhoda, Harolde, voláš zrovna v den, kdy jsem dopsal nový kus, to mě podrž, co říkáš, pošlu ti to federální expresní poštou, zítra to máš na stole. Harold mě vážně ujistil, že to není žádná náhoda, že pokud jde o spisovatele, je telepat. Pak mi pogratuloval a zavěsil. Za dvě hodiny jsem od něj dostal kytku – přesně tak nevkusnou a hedvábnou, jako jsou ty jeho šály à la Hollywood.

Když jsem květiny odložil do jídelny, kam jsem po smrti Jo málokdy chodil, šel jsem do Fidelity Union. Otočil jsem svým klíčem, bankovní ředitel otočil svým a zanedlouho jsem byl na cestě na federální expresní poštu s rukopisem Tak daleko od vrcholu. Vzal jsem zrovna tu poslední knížku, protože byla v nejbližší krabici, to je vše. V listopadu vyšla právě včas, aby stihla předvánoční ruch. Věnoval jsem ji památce své zesnulé milované manželky Johanny. Dostala se na jedenáctou pozici v žebříčku Timesů a všichni šli domů spokojení. Dokonce i já. Protože všechno bude zase lepší, ne? Na spisovatelský blok se přece neumírá (možná s výjimkou Harper Leeové). Stačilo, abych se uvolnil, jak to říkala ta sboristka arcibiskupovi. A díkybohu jsem byl pilná veveřička a schovával si oříšky.

Zůstal jsem optimistou i příští rok, kdy jsem jel na federální expresní poštu s Hrozivým chováním. Tuto knihu jsem napsal na podzim roku 1991 a byla to Johannina oblíbená. Optimismus trochu vybledl v březnu roku 1997, kdy jsem jel mokrou sněhovou vánicí s Darcyiným obdivovatelem, ale když se mě lidé ptali, jak to jde („Napsal jste v poslední době nějakou knihu?“, takto existenciálně většinou lidé onu otázku pojímají), pořád jsem odpovídal jo, napsal jsem v poslední době spoustu dobrých knih, padají ze mě jako kravince z krávy.

Když si Harold přečetl Darcy a prohlásil, že je to moje vůbec nejlepší knížka, bestseller, který je zároveň seriózní, váhavě jsem nastínil nápad, že bych si vzal na rok volno. Okamžitě odpověděl otázkou, kterou nade všechno nesnáším: Není mi něco? Kdepak, řekl jsem mu, líp mi být nemůže, jenom jsem si říkal, že bych si trochu dáchnul.

Poté následovalo jedno z těch patentovaných mlčení Harolda Oblowského, které má vyjádřit, že jste strašlivý pitomec, ale jelikož vás má Harold moc rád, pokouší se vymyslet, jak vám to sdělit co nejjemněji. To je skvělý trik, ale prokoukl jsem ho už před šesti lety. Vlastně ho prokoukla Jo. „On jenom předstírá soucit,“ řekla. „Ve skutečnosti je jako policajt z nějakého starého film noir, pořád mlčí, abys ses prozradil a všechno na sebe vyklopil.“

Tentokrát jsem zůstal zticha – jenom jsem si přehodil sluchátko z pravého ucha k levému a opřel se trochu pohodlněji v židli ve své pracovně. Když jsem to udělal, padl mi zrak na zarámovanou fotku nad počítačem – Smějící se Sára, náš domek u jezera Dark Score. Nebyl jsem tam celé věky a chvilku jsem zaujatě uvažoval proč.

Potom se mi v uchu ozval zase Haroldův hlas – opatrný, konejšivý, hlas rozumného člověka, který se snaží vymluvit šílenci něco, o čem doufá, že bude pouhou pomíjivou vidinou. „To by asi nebyl dobrý nápad, Miku – v této fázi tvé kariéry.“

„Toto není žádná fáze,“ řekl jsem. „Vrchol jsem měl v roce 1991 – od té doby je náklad pořád stejný. Tohle je plateau, Harolde.“

„Ano,“ souhlasil, „a spisovatelé, kteří dosáhli tohoto ustáleného stavu, mají vlastně jen dvě možnosti, pokud jde o náklad – můžou pokračovat tak jako dosud, nebo můžou jít dolů.“

Tak půjdu dolů, chtěl jsem říct…, ale neřekl. Nechtěl jsem, aby Harold věděl, jak daleko to došlo nebo jako moc se pode mnou otřásá zem. Nechtěl jsem, aby věděl, že trpím bušením srdce – ano, myslím to doslova – skoro pokaždé, když si zapnu na počítači program Word Six a podívám se na prázdnou obrazovku a blikající kurzor.

„Jo,“ řekl jsem. „Dobře. Pochopil jsem.“

„Určitě ti nic není?“

„Vypadá to podle té knížky, že mi něco je, Harolde?“

„To ne, sakra – je skvěle napsaná. Tvoje osobně nejlepší, už jsem říkal. Výborný čtení, ale taky doprdele seriózní pecka. Kdyby Saul Bellow napsal romantický napínavý román, napsal by tohle. Ale… nemáš nějaké problémy s tou další, co? Vím, že se ti pořád stýská po Jo, sakra, všem se nám –“

„Ne,“ přerušil jsem ho. „Vůbec žádné problémy nemám.“

Rozhostilo se další dlouhé ticho. Vydržel jsem. Nakonec Harold řekl: „Grisham si mohl dovolit rok volna. Clancy taky. Thomas Harris, ten bere dlouhé odmlky jako součást té své mystiky. Ale tam, kde jsi ty, je život ještě tvrdší než na úplném vrcholu, Miku. Na každé místo v žebříčku pod tebou se cpe pět spisovatelů, a víš, co jsou zač – sakra, tři měsíce v roce to jsou tvoji sousedi. Někteří jdou nahoru, jako loni Patricia Cornwellová s posledními knížkami, někteří jdou dolů a někteří se drží jako ty. Kdyby si chtěl Tom Clancy dát pauzu na pět let a pak přivést Jacka Ryana zase zpátky, vrátil by se silný, bez debaty. Kdyby sis dal pauzu na pět let ty, možná by ses nevrátil vůbec. Dám ti radu –“

„Suš seno, dokud svítí slunce.“

„Vzal jsi mi to přímo z úst.“

Ještě chvíli jsme mluvili, pak se rozloučili. Opřel jsem se pohodlněji ve svém pracovním křesle – ne že bych se přímo převrátil, ale daleko jsem k tomu neměl – a podíval se na fotografii našeho útočiště v západním Maine. Smějící se Sára, to znělo jako název nějaké staré odrhovačky od Halla a Oatese. Jo to tam měla radši, to je pravda, ale jen o něco, tak proč jsem tam nejel? Bill Dean, správce, každé jaro sundal ochranné okenice a každý podzim je zase nasadil, na podzim vypustil trubky a na jaře se ujistil, že pumpa funguje, zkontroloval generátor, dohlédl, aby všechny údržbové lhůty byly v platnosti a po každém Dni obětí války zakotvil vor na plavání asi padesát metrů od našeho kousíčku pláže.

Bill nechal začátkem léta 1996 vymést komín, i když se v krbu už asi dva roky netopilo. Platil jsem ho kvartálně, jak je u správců v tom kraji zvykem; Bill Dean, starý Yankee ze starého yankeeského rodu, si vybíral moje šeky a neptal se mě, proč už tam nejezdím. Po smrti Jo jsem tam zajel jenom dvakrát nebo třikrát, ale nikdy jsem tam nezůstal přes noc. Bylo dobré, že se Bill neptal, protože nevím, co bych mu mohl odpovědět. Dokonce jsem si ani na Smějící se Sáru vůbec nevzpomněl, dokud jsem nemluvil s Haroldem.

Když jsem tak myslel na Harolda, odvrátil jsem pohled od fotky a podíval se zase na telefon. Představoval jsem si, jak mu říkám: Jdu dolů, no a co? Zhroutí se svět? Prosím tě. Nemusím přece živit manželku a rodinu – manželka umřela na parkovišti u lékárny, jestli dovolíš (i když nedovolíš), a dítě, které jsme tak hrozně chtěli a snažili se o ně, odešlo s ní. Netoužím ani po slávě – pokud se o spisovatelích, kteří zaplňují spodní příčky žebříčku v Timesech, dá říct, že jsou slavní – a neusínám s hlavou plnou snů o prodeji svých knih v klubu čtenářů. Tak proč? Proč mi to teda vadí?

Ale na tu poslední otázku jsem uměl odpovědět. Protože to vypadalo, jako bych se vzdával. Protože bez manželky a bez práce jsem byl jen povrchní člověk, žijící osaměle ve velkém domě, který byl zcela splacený, a nedělal nic, jenom při obědě luštil křížovku v novinách.

Trmácel jsem se dál tím, co mi zbývalo ze života. Zapomněl jsem na Smějící se Sáru (nebo všechny myšlenky na ni pohřbila ta část mé duše, která tam nechtěla jet) a strávil jsem další parné, úmorné léto v Derry. Nahrál jsem si do počítače křížovkářský program a začal si vymýšlet vlastní křížovky. Přijal jsem dočasné členství v místní radě YMCA a dělal porotce v Letní umělecké soutěži ve Waterville. Vymyslel jsem sérii televizních reklam pro místní útulek pro bezdomovce, který byl na pokraji bankrotu, a pak jsem zasedal nějakou dobu i v jeho radě. (Na jedné veřejné schůzi mě jakási žena nazvala přítelem degenerátů, na což jsem odpověděl: „Díky! To jsem potřeboval.“ To mělo za následek mohutný aplaus, čemuž dodnes nerozumím.) Pokusil jsem se chodit k osobnímu poradci, ale po pěti sezeních jsem to vzdal, protože jsem došel k závěru, že problémy poradce jsou mnohem horší než mé. Sponzoroval jsem jedno asijské dítě a chodil na kuželkářskou ligu.

Někdy jsem se pokoušel psát, ale pokaždé jsem se zasekl. Jednou, když jsem se pokoušel vypotit jednu nebo dvě věty (jakékoli věty, tak jak by vyšly čerstvě upečené z mé hlavy), musel jsem chytit odpadkový koš a vyzvracet se do něj. Zvracel jsem, až jsem si myslel, že mě to zabije…, a pak jsem se musel doslova odplazit od stolu a počítače, po kolenou jsem se vlekl přes měkký koberec. Když jsem se dostal na druhou stranu místnosti, bylo to lepší. Dokonce jsem se mohl ohlédnout na počítačovou obrazovku. Jenom jsem se k ní nesměl přiblížit. Později toho dne jsem se k ní připlížil se zavřenýma očima a počítač vypnul.

Stále častěji jsem se v těch dnech končícího léta vracel v myšlenkách k Dennisonovi Carvillovi, tomu učiteli tvůrčího psaní, který mi pomohl najít Harolda a jen s nádechem pochvaly zatratil Ve dvou. Carville jednou řekl něco, na co nikdy nezapomenu, autorem citátu byl prý Thomas Hardy, viktoriánský romanopisec a básník. Možná to Hardy řekl, ale nikdy jsem to už jinde nenašel, ani v Barlettovi, ani v Hardyho životopise, který jsem četl mezi vydáním Tak daleko od vrcholu a Hrozivého chování. Měl jsem dojem, že si to Carville třeba vymyslel sám a pak to připsal Hardymu, aby výroku dodal větší váhu. Tento trik taky občas používám, jak zahanbeně přiznávám.

Každopádně jsem myslel na ten citát pořád víc, zatímco jsem se potýkal s panikou zachvacující tělo a s mrazením v duši, s tím ohavným pocitem, že jsem se zasekl. Zdálo se, že ten citát shrnuje mé zoufalství a rostoucí jistotu, že už nikdy nedokážu psát (jaká tragédie, V. C. Andrewsová s pinďourem ochořela spisovatelským blokem). Právě tento citát naznačoval, že jakákoli snaha o vylepšení situace bude možná zbytečná, i kdyby byla úspěšná.

Podle chmurného starého Dennisona Carvilla by měl snaživý romanopisec od začátku chápat, že beletristické cíle jsou navždy mimo jeho dosah, že ta práce je procvičováním marnosti. „Ve srovnání i s tou nejvšednější lidskou bytostí, která chodí po povrchu zemském a vrhá na něj stín,“ řekl údajně Hardy, „je i ta nejvýtečněji napsaná postava románu jen pytlem kostí.“ Pochopil jsem to, protože přesně tak jsem se cítil v těch nekonečných, nanicovatých dnech: jako pytel kostí.

V noci na dnešek se mi opět zdálo o Manderley.

Pokud existuje krásnější a strašidelnější první věta anglické beletrie, pak jsem ji nečetl. A byla to věta, na kterou jsem během podzimu roku 1997 a zimy 1998 často myslel. Nezdálo se mi samozřejmě o Manderley, ale o Smějící se Sáře, které Jo někdy říkala „Skrýš“. Podle mě to byl docela výstižný název pro místo schované hluboko v lesích západního Maine, které nepatří vůbec k žádné obci a tamější kraj je na státních mapách pouze označen jako nezačleněná oblast TR-90.

Poslední z těch snů byl noční můrou, ale do té doby to byly sny jaksi nadpřirozeně jasné. Vždycky jsem se z nich probudil s chutí rozsvítit světlo v ložnici, abych se mohl přesvědčit, že jsem zpátky ve skutečnosti, než zase usnu. Víte, jaký je vzduch před bouřkou, jak všechno ztichne a barvy vyvstanou velmi jasně, jako když se na ně díváte ve vysoké horečce? Mé zimní sny o Smějící se Sáře byly právě takové, po každém jsem měl divný pocit, ale nebylo mi vyloženě zle. Znovu se mi zdálo o Manderley, napadlo mě občas, a někdy jsem ležel v posteli s rozsvícenými světly a poslouchal vítr venku a díval se do stinných koutů ložnice a myslel na to, že Rebecca De Winterová se neutopila v zátoce, ale v jezeře Dark Score. Že tam klesala ke dnu ve víru bublin mávajíc rukama, zvláštní černé oči plné vody, a v šeru zatím lhostejně volaly potáplice. Někdy jsem vstal a vypil sklenici vody. Někdy jsem prostě zhasnul světla, ale předtím jsem se ujistil, kde jsem, pak se znovu převalil na bok a usnul.

Během dne jsem si na Smějící se Sáru vzpomněl málokdy a teprve mnohem později jsem si uvědomil, že je něco hodně mimo lajny, když je takový rozdíl mezi životem v bdělém stavu a ve spánku.

Myslím, že ty sny odstartoval telefonát Harolda Oblowského v říjnu 1997. Naoko volal proto, aby mi pogratuloval k chystanému vydání Darcyina obdivovatele, kterážto kniha byla sakra zábavná a zároveň to byla pecka děsně nutící k zamyšlení. Měl jsem podezření, že má na seznamu nejméně ještě jeden bod k vyřízení – Harold to tak obvykle dělal – a nemýlil jsem se. Den předtím byl na obědě s Debrou Weinstockovou, mou redaktorkou, a nějak se při hovoru dostali k podzimu 1998.

„Vypadá to, že bude přecpáno,“ řekl a myslel ediční plány, zejména beletristickou půlku podzimních edičních plánů. „A objevilo se tam pár nových dodatků. Dean Koontz –“

„Myslel jsem, že obvykle publikoval v lednu,“ přerušil jsem ho.

„To jo, ale Debra slyšela, že tahle knížka se možná zpozdí. Chce dodat ještě nějakou část nebo co. Taky je tu nějaký Harold Robbins, Predátoři –“

„Ohromná věc.“

„Robbins má pořád svoje fanoušky, Miku, pořád má svoje fanoušky. Jak jsi sám nejednou zdůraznil, autoři beletrie mají dlouhou produktivní životnost.“

„Mhm.“ Přehodil jsem si sluchátko na druhé ucho a opřel se v židli. Při tom jsem zahlédl zarámovanou fotku Smějící se Sáry nad stolem. V noci tam zajdu na návštěvu, dlouhou a důkladnou, ale to jsem ještě netušil; věděl jsem jenom, že si k smrti přeji, aby sebou Harold Oblowski mrsknul a dostal se konečně k věci.

„Cítím z tebe netrpělivost, hochu,“ poznamenal Harold. „Zastihl jsem tě u stolu? Píšeš?“

„Zrovna jsem pro dnešek skončil,“ řekl jsem. „Stejně myslím na oběd.“

„Zkrátím to,“ slíbil, „ale zůstaň na příjmu, tohle je důležité. Příští podzim možná vyjdou knížky pěti dalších spisovatelů, které jsme nečekali: Ken Follett…, měla by to být jeho nejlepší knížka od Ucha jehly…, Belva Plain…, John Jakes…“

„Žádný z nich nehraje tenis na mém kurtě,“ řekl jsem, i když jsem věděl, že o toto Haroldovi přímo nejde; Haroldovi šlo o to, že na žebříčku Timesů je jenom patnáct příček.

„A co Jean Auelová, která konečně vydá další z těch svých ság o sexu mezi jeskynními lidmi?“

Posadil jsem se. „Jean Auelová? Opravdu?“

„No… není to na sto procent, ale vypadá to na spadnutí. A v neposlední řadě Mary Higgins Clarková. Vím, na jakém tenisovém kurtu hraje, a ty taky.“

Kdybych takovou zprávu dostal o šest sedm roků dřív, kdy jsem měl pocit, že mám hodně co chránit, byl bych vypěnil; Mary Higgins Clarková hrála na stejném kurtu, měla přesně stejné publikum a naše ediční plány byly zatím uspořádány tak, abychom byli od sebe co nejdál…, což bylo spíš pro moje dobro než její, to vás ujišťuji. Kdybychom se utkali tváří v tvář, tak by mě smetla. Jak moudře poznamenal zesnulý Jim Croce, člověk neškube za Supermanovu pláštěnku, člověk neplive proti větru, člověk nestrhává masku Osamělému jezdci a člověk si nic nezačíná s Mary Higgins Clarkovou. Aspoň pokud jste Michael Noonan.

„Jak se to stalo?“ zeptal jsem se.

Nemyslím, že bych promluvil zvlášť zlověstným tónem, ale Harold odpověděl nervózně a překotně jako člověk, který má pocit, že by mohl vyletět, nebo dokonce být popraven za zvěstování špatných zpráv.

„To nevím. Prostě dostala letos nějaký ten nápad navíc, asi. To se stává, jak jsem se dozvěděl.“

Jako člověk, který si nasbíral svou porci dvojitých nášupů, jsem věděl, že má pravdu, tak jsem se prostě Harolda zeptal, co chce. Připadalo mi to jako nejrychlejší a nejlehčí způsob, jak ho donutit, aby položil telefon. Odpověď mě nijak nepřekvapila; Debra i on – nemluvě o zbytku osazenstva v Putnamu – chtěli knížku, kterou by mohli uveřejnit koncem léta 1998, tím by předběhli paní Clarkovou a všechny ostatní o pár měsíců. Potom, v listopadu, by Putnam znovu prodej knížky zdravě oživil vzhledem k blížícím se Vánocům.

„To akorát říkají,“ odpověděl jsem. Jako většina spisovatelů (a v tomto ohledu se úspěšní nijak neliší od neúspěšných, což naznačuje, že možná na této domněnce něco je stejně jako na obvyklé paranoie volně poletující ve vzduchu) jsem vydavatelským slibům nikdy nevěřil.

„Myslím, že v tomhle jim můžeš věřit, Miku – Darcyin obdivovatel byla poslední knížka podle tvé staré smlouvy, nezapomeň.“ Harold vypadal skoro vesele při pomyšlení na blížící se jednání o smlouvě s Debrou Weinstockovou a Phyllis Grannovu z Putnamu. „Hlavní je, že tě mají pořád rádi. Myslím, že by tě měli ještě radši, kdyby uviděli pár stránek s tvým jménem ještě před Díkůvzdáním.“

„Oni chtějí, abych jim dal příští knížku v listopadu? Příští měsíc?“ Vrazil jsem do té věty ten správný nedůvěřivý tón, jak jsem doufal, jako bych už skoro jedenáct let neměl v bezpečnostní schránce Helenin slib. Byl to první oříšek, který jsem si schoval; teď to byl poslední oříšek, který mi zbýval.

„Ne, ne, stačilo by to až patnáctého ledna,“ řekl a snažil se mluvit velkodušně. Přistihl jsem se, že uvažuji, kdepak asi s Debrou na tom obědě byli. V nějakém nóbl podniku, na to bych vsadil krk. Možná ve Four Seasons. Johanna tomu podniku vždycky říkala Frankie Valli a Four Seasons. „Znamená to, že budou muset zrychlit výrobu, hodně zrychlit, ale jsou ochotní to udělat. Otázkou je, jestli ty jsi ochoten zrychlit výrobu.“

„Myslím, že by to šlo, ale bude je to něco stát,“ řekl jsem. „Pověz jim, že to je, jako když chceš po čistírně šaty hned ten den.“

„Ach, však my je pěkně skřípnem!“ Harold vypadal, jako by si to snad dělal a dosáhl bodu, kde Starý věrňas začne chrlit a všichni začnou cvakat fotky.

„Kolik si myslíš –“

„Schůdná by byla přirážka k záloze,“ řekl. „Samozřejmě se budou bránit, tvrdit, že je to taky v tvém zájmu. Hlavně v tvém zájmu. Ale když budeme argumentovat prací navíc…, budeš muset svítit dlouho do noci…“

„Tvůrčí muka…, bolesti předčasného porodu…“

„Správně… správně…, myslím, že desetiprocentní přirážka je tak akorát.“ Mluvil znalecky jako člověk, který se snaží být zatraceně spravedlivý, jak to jen jde. Já jsem zatím uvažoval, kolik žen by si nechalo přivodit porod o nějaký ten měsíc dříve, kdyby jim za to někdo zaplatil dvě stě nebo tři sta papírů navíc. Některé otázky je myslím lepší nechat bez odpovědi.

A v čem byl v mém případě rozdíl? Ta pitomá knížka už byla napsaná, ne?

„No, vysonduj, jestli se s nimi dohodneš,“ řekl jsem.

„Ano, ale myslím, že bychom neměli mluvit jenom o jediné knížce, co? Myslím –“

„Harolde, zrovna teď se chci naobědvat.“

„Jsi nějaký naštvaný, Michaeli. Nestalo se –“

„Všechno je v pořádku. Promluv s nimi jenom o jedné knížce, oslaď to tím, že já za sebe popoženu výrobu. Jasné?“

„Jasné,“ řekl po další významné pauze. „Ale doufám, že to neznamená, že by ses nechtěl později bavit o dvou- nebo tříknížkové smlouvě. Suš seno, dokud svítí slunce, nezapomeň. To je heslo šampiónů.“

„Přecházej přes most, až když k němu přijdeš, to je heslo šampiónů,“ řekl jsem a tu noc se mi zdálo, že jsem znovu jel na Smějící se Sáru.

V tom snu – ve všech snech, které se mi zdály ten podzim a zimu – jedu po lesní cestě ke srubu. Cesta se vine dvě míle lesem a končí na okresce 68. Lesní cesta má na obou koncích číslo (čtyřicet dva, pokud na tom záleží) pro případ, že by bylo nutno volat hasiče, ale jinak nemá žádný název. Jo ani já jsme ji také nikdy nepojmenovali, dokonce ani mezi sebou. Je úzká, jsou to vlastně jen vyježděné koleje uprostřed zarostlé bojínkem a ostřicí. Když se po ní jede, je slyšet, jak tráva šustí o spodek auta nebo dodávky a šeptá jako tiché hlasy.

V tom snu ale autem nejedu. Nikdy nejedu. V těch snech jdu pěšky.

Stromy se tisknou k cestě z obou stran. Tmavnoucí nebe nad hlavou je sotva víc než úzká škvíra. Brzy uvidím první vykukující hvězdy. Cvrčci zpívají. Na jezeře volají potáplice. V lese šustí malá zvířata – asi deňky nebo veverky.

Teď přicházím k prašné příjezdové cestě, která se svažuje z kopce po mé pravici. Je to naše příjezdová cesta, označená malým dřevěným ukazatelem, na kterém je napsáno SMĚJÍCÍ SE SÁRA. Stojím před cestou, ale nejdu po ní. Dole je srub. Je celý z klád a má přistavěná křídla, vzadu vykukuje patro. Celkem čtrnáct pokojů, směšný počet. Dům by měl vypadat ošklivě a neohrabaně, ale není to tak. Sára má v sobě cosi ze statečné rozšafné dámy, které táhne na stovku, ale stále si rázně vykračuje, přestože má artritické kyčle a kulhavá stará kolena.

Střední část je nejstarší, někdy z roku 1900. Ostatní části byly přistavěny ve třicátých, čtyřicátých a šedesátých letech. Kdysi to byl lovecký srub; krátkou dobu počátkem sedmdesátých let to byl domov malé komunity transcendentálních hippies. Dům byl na leasing i v pronájmu; majiteli od konce čtyřicátých let až do roku 1984 byli Darren a Marie Hingermanovi…, potom jen Marie, když Darren v roce 1971 zemřel. Jediným viditelným příspěvkem z doby našeho vlastnictví je malý talíř satelitní antény posazený na střední střeše. To byl Johannin nápad, ale nikdy neměla možnost si ho doopravdy užít.

Za domem se ve zbytcích červánků třpytí jezero. Vidím, že příjezdová cesta je vystlaná hnědým borovým jehličím a posetá popadanými větvemi. Křoví po obou stranách se bujně rozrostlo a natáhlo se k sobě jako milenci přes úzký průjezd, který je dělil. Kdyby se tam jelo autem, větve by praskaly a nepříjemně vrzaly o boky vozu. Vidím, že dole na kmenech srubu roste mech a skrz prkna malé verandy u příjezdu k domu prorostly tři velké slunečnice s květy jako světlomety. Místo však nepůsobí zanedbaně, ale zapomenutě.

Závan větru mě zastudí na kůži, takže si uvědomím, že se potím. Cítím borovice – ta vůně je trpká a zároveň čistá – a slabě, ale zároveň úžasně cítím jezero. Dark Score je jedno z nejčistších, nejhlubších jezer v Maine. Až do konce třicátých let bylo větší, jak nám řekla Marie Hingermanová; tehdy Western Maine Electric, ruku v ruce s pilami a papírenským průmyslem kolem Rumfordu, dostal státní souhlas k postavení přehrady na řece Gessa. Marie nám také ukázala kouzelné fotografie bíle oděných dam a džentlmenů ve vestičkách, jak se projíždějí v kánoích – ty snímky pocházely z doby před první světovou válkou, říkala, a ukázala na jednu mladou ženu, navěky strnulou v rámečku z jazzového věku s pozvednutým pádlem, ze kterého kapala voda. „To je má matka,“ řekla, „a ten muž, kterému hrozí pádlem, je můj otec.“

Potáplice volají, jejich hlasy jsou jaksi ztracené. Už vidím na tmavnoucím nebi Venuši. Hvězdo jasná, hvězdo milá, smím-li si přát, směl bych si přát… v těch snech jsem si vždycky přál Johannu.

Když odříkám přání, pokusím se sejít po cestě k domu. Samozřejmě že tam půjdu. Je to můj dům, ne? Kam jinam bych měl jít než do svého domu, když se teď stmívá a když se to kradmé šustění v lese jaksi přibližuje a je nějak důraznější? Kam jinam můžu jít? Je tma a osamělá cesta do temného domu bude strašidelná (co když Sára nesnáší, když ji někdo nechá o samotě tak dlouho? Co když se zlobí?), ale musím. Jestli nejde elektřina, rozsvítím si některou petrolejku, které máme v komoře u kuchyně.

Jenomže se dolů nemůžu dostat. Nohy se mi nehýbou. Jako kdyby moje tělo vědělo o tom domě něco, co mozek netuší. Znovu se zvedne vítr, zastudí, až mi naskočí husí kůže, a já se divím, co jsem to dělal, že jsem se tak zpotil. Copak jsem utíkal? A jestli ano, kam jsem utíkal? Nebo odkud?

Vlasy mám taky zpocené; mám je přilepené k čelu jako nepříjemně těžký chuchvalec. Zvednu ruku, abych je odhrnul, a uvidím, že mám na ruce říznutí, docela čerstvé, a že se mi táhne po hřbetě ruky těsně za klouby. Někdy mám to říznutí na pravé ruce, jindy na levé. Pomyslím si: Jestli je to sen, tak jsou ty detaily dobré. Vždycky si pomyslím totéž: Jestli je to sen, ty detaily jsou dobré. Je to čistá pravda. Jsou to takové spisovatelské podrobnosti… Ale ve snech je možná každý spisovatelem. Jak to má člověk vědět?

Teď už je Smějící se Sára jen tmavým obrysem dole a já si uvědomuji, že tam stejně jít nechci. Jsem člověk, který naučil svou mysl nepřístojnostem, a umím si představit, že tam uvnitř na mě čeká spousta věcí. Vzteklý mýval v rohu kuchyně. Netopýři v koupelně – jestli je vyruším, zaplaví vzduch kolem mého nakrčeného obličeje, budou pištět a mihotat se a otírat se mi o tváře uprášenými křídly. Nebo dokonce některá slavná Stvůra z vesmíru od Williama Denbrougha se teď schovává pod verandou a světélkujícíma, zahnisanýma očima sleduje, jak se přibližuji.

„No, tady nahoře zůstat nemůžu,“ řeknu, ale nohy se nehýbou a zdá se, že tady zůstanu, na místě, kde se příjezdová cesta napojuje na lesní cestu; že tam zůstanu, ať chci, nebo nechci.

Najednou šustění v lese za mnou už nevypadá na malá zvířata (stejně by už většinou byla zalezlá na noc v norách nebo hnízdech), ale zní to jako kroky. Snažím se otočit a podívat se, ale nejde to…

… a v tu chvíli jsem se obvykle probudil. Ze všeho nejdřív jsem se vždycky otočil, a tím si potvrdil návrat do reality, protože jsem si předvedl, že mě mé tělo znovu poslouchá. Někdy – vlastně většinou – jsem se přistihl, že si myslím Manderley, znovu se mi zdál sen o Manderley. Bylo v tom něco strašidelného (myslím, že na každém opakujícím se snu je něco strašidelného, protože víte, že vaše podvědomí se jako posedlé snaží vykopat nějakou věc, která se nechce nechat vylomit ven), ale lhal bych, kdybych nedodal, že cosi ve mně se radovalo z nehybného letního poklidu, kterým mě ten sen vždycky zahalil, a stejná část mé duše si také užívala smutku a neblahých předtuch, jež se mě po probuzení pokaždé zmocnily. Ten sen, který se tolik lišil od mého bdění, mě přitahoval svou exotičností, teď když silnice vedoucí z mé představivosti byla tak účinně zatarasena.

Pokud si vzpomínám, doopravdy mě ten sen vyděsil jen jednou (a musím vám říct, že žádné z těch vzpomínek nevěřím tak docela, protože se dlouho zdálo, že ve skutečnosti vůbec neexistují), a to když jsem se jednou v noci probudil tím, že jsem zcela jasně do ztemnělé ložnice pronesl: „Něco po mně jde, ať mě to nedostane, cosi je v lese, prosím ať mě to nedostane.“ Nevyděsila mě ani tak ta slova jako tón, kterým jsem je pronášel. Byl to syrový hlas muže na pokraji paniky a skoro se mému hlasu nepodobal.

Dva dny před Vánocemi roku 1997 jsem znovu jel do Fidelity Union, kde mě ředitel opět doprovodil k mé bezpečnostní schránce v katakombách osvětlených zářivkami. Když jsme scházeli po schodech, ujistil mě (nejméně podesáté), že jeho manželka je ohromnou fanynkou mých knížek, že přečetla všechny a pořád jich nemá dost. Podesáté (nejméně) jsem odpověděl, že teď musím dostat do spárů jeho. V odpověď se zahihňal, jako vždy. Považoval jsem tento neměnný rozhovor za jakési bankéřské svaté přijímání.

Pan Quinlan strčil klíček do zdířky A a otočil jím. Potom odešel diskrétně jako pasák, který domanévroval zákazníka do pokojíku děvky. Strčil jsem klíč do zdířky B, otočil jím a otevřel zásuvku. Vypadala teď velmi velká. Zbývající krabice s rukopisem vypadala, že se ve vzdáleném rohu třese strachy jako opuštěné štěně, které jaksi ví, že jeho sourozence odnesli a utratili. Na víku bylo tlustými černými písmeny naškrábáno Slib. Sotva jsem si vzpomínal, o čem ta pitomá knížka je.

Popadl jsem toho cestujícího v čase z osmdesátých let a zabouchl bezpečnostní schránku. Teď už v ní nezbývalo nic, jenom prach. Dej mi to, zasyčela na mě Jo ve snu – to bylo poprvé, co jsem si na to po letech vzpomněl. Dej mi to, to je můj lapač prachu.

„Pane Quinlane, už jsem hotový,“ zavolal jsem. Vlastní hlas mi zněl v uších hrubě a nejistě, ale zdálo se, že Quinlan nevycítil nic špatného… nebo byl možná prostě diskrétní. Nakonec nemůžu být jediný zákazník, pro kterého je návštěva v této finanční verzi Lesní mýtinky emočně vyčerpávající.

„Opravdu si některou vaši knížku přečtu,“ řekl a mimoděk sklopil oči na krabici, kterou jsem nesl (asi jsem si mohl na ni vzít kufřík, ale při těchto výpravách jsem to nikdy nedělal). „Možná si to dám na seznam novoročních předsevzetí.“

„To udělejte,“ radil jsem mu. „To rozhodně udělejte, pane Quinlane.“

„Pro vás Mark,“ pravil. „Prosím.“ To už taky dřív říkal.

Sepsal jsem dva dopisy, které jsem strčil do krabice s rukopisem, než jsem se vydal na federální expresní poštu. Oba jsem napsal na počítači, který mi tělo dovolilo používat, pokud jsem si vybral pouze program Note Pad. Jenom když jsem otevíral Word Six, rozpoutala se ve mně bouře. Nikdy jsem se nepokusil psát román v programu Note Pad, protože jsem pochopil, že kdybych to zkusil, nejspíš bych ztratil i tuto možnost…, nemluvě o možnosti hrát na počítači scrabble a tvořit křížovky. Několikrát jsem se pokusil psát rukou, ale skončilo to naprostým debaklem. Můj problém netkvěl v tom, co jsem kdysi slyšel popisovat jako „stud před obrazovkou“; sám jsem si to dokázal.

Jeden dopis byl adresován Haroldovi, druhý Debře Weinstockové a oba říkaly v podstatě totéž: zde je ta nová kniha, Helenin slib, doufám, že se vám bude líbit jako mně, jestli vám připadá trochu neučesaná, tak proto, že jsem musel pracovat hodně přesčas, abych ji dopsal tak brzo, veselé Vánoce, šťastnou chanuku, Erin Go Bragh, koleda koleda, doufám, že vám někdo nadělí toho pitomého poníka.

Stál jsem skoro hodinu ve frontě přešlapujících, opožděných odesilatelů se zahořklým pohledem (Vánoce jsou tak bezstarostný, uvolněný čas – to na nich miluju), s Heleniným slibem pod levou paží a brožovanou Kouzelnou školou od Nelsona DeMilla v pravé ruce. Přečetl jsem skoro padesát stránek, než jsem svěřil svůj poslední nepublikovaný román uštvané úřednici. Když jsem jí popřál veselé Vánoce, jenom pokrčila rameny a nic neřekla.

KAPITOLA 4

Telefon zazvonil zrovna ve chvíli, když jsem došel k hlavním dveřím do domu. Byl to Frank Arlen, ptal se mě, jestli bych k němu nechtěl přijet na Vánoce. Přesněji k nim; přijedou všichni bratři s rodinami.

Otevřel jsem ústa, abych odmítl – to poslední, co jsem zrovna potřeboval, byly potřeštěné irské Vánoce, kde všichni pijí whisky a sentimentálně lkají o Jo, zatímco se po podlaze bude hemžit nejméně deset usoplených spratků –, ale uslyšel jsem se, jak říkám ano.

Frank vypadal, že ho to překvapilo stejně jako mě, ale měl upřímnou radost. „Fantastické!“ zvolal. „Kdy sem můžeš přijet?“

Byl jsem na chodbě, z galoší mi kapalo na dlaždičky a z místa, kde jsem stál, jsem viděl klenutým průchodem do obývacího pokoje. Nestál tam žádný vánoční strom; od Johanniny smrti jsem se s žádným nenamáhal. Pokoj vypadal strašidelný a zároveň příliš velký pro jednoho… jako taneční parket vybavený raně americkým nábytkem.

„Zrovna jsem byl venku něco si zařídit,“ řekl jsem. „Co kdybych si hodil do tašky trochu prádla, nasedl zase do auta a odjel na jih, dokud je v autě ještě trochu teplo?“

„Paráda,“ souhlasil Frank bez zaváhání. „Aspoň si užijeme rozumný staromládenecký večer, než začnou přijíždět synové a dcery východního Maldenu. Hned jak položím sluchátko, naleju ti panáka.“

„Tak to bych už měl vyrazit,“ řekl jsem.

Byly to rozhodně nejlepší svátky od doby, co Jo umřela. Asi jediné pěkné svátky. Po čtyři dny jsem byl čestným Arlenem. Hodně jsem pil, mockrát jsem připíjel na památku Johanny… a měl jsem jistotu, že by měla radost, kdyby to věděla. Poblinkaly mě dvě děti, jeden pes si ke mně uprostřed noci vlezl do postele a švagrová Nickyho Arlena po mně večer po Vánocích vyjela, když mě přistihla samotného v kuchyni, jak si dělám krocaní sendvič. Políbil jsem ji, protože očividně chtěla pusu, a jakási odvážná ruka (nebo spíš „nezbedná“, to je to slovo, které hledám) mi chvíli šátrala v místech, kde už mi skoro tři a půl roku nešátrala jiná ruka kromě mé vlastní. Byl to šok, ale nebyl tak docela nepříjemný.

Dál to nezašlo – v domě plném Arlenových a s dosud ne tak docela rozvedenou Susy Donahueovou (stejně jako já byla pro tyto Vánoce čestnou Arlenovou) se to sotva mohlo stát –, ale rozhodl jsem se, že je čas odjet…, tedy pokud nechci projet vysokou rychlostí úzkou uličkou, která nejspíš končí cihlovou zdí. Odjel jsem dvacátého sedmého, byl jsem moc rád, že jsem přijel, a důkladně jsem Franka na rozloučenou u auta poobjímal, než jsem zase vyrazil zpět. Čtyři dny jsem nemusel vůbec myslet na to, že v mé bezpečnostní schránce ve Fidelity Union je už jenom prach, a čtyři noci jsem spal až do osmi ráno, sice jsem se někdy probudil s pálením žáhy a bolestí hlavy, ale nikdy ne uprostřed noci s tou myšlenkou Manderley, znovu se mi zdál sen o Manderley. Vrátil jsem se do Derry osvěžený a odpočatý.

První den roku 1998 začal čistým, studeným, klidným a nádherným ránem. Vstal jsem, osprchoval se a pak jsem stál v ložnici u okna a popíjel kávu. Najednou mi napadlo – naprosto jasně a jednoduše, jako že nahoře je nad hlavou a dole je pod nohama –, že bych teď mohl psát. Byl nový rok, cosi se změnilo a mohl bych teď psát, kdybych chtěl. Kámen se odvalil.

Šel jsem do pracovny, posadil se k počítači a zapnul ho. Srdce mi normálně tlouklo, na čele ani v zátylku mi nevyvstával pot a ruce jsem měl teplé. Otevřel jsem si hlavní menu, takové, co se objeví, když kliknete na jablko, a tam byl můj starý kamarád Word Six. Klikl jsem na něj. Objevilo se logo s perem a pergamenem, a když se to stalo, nemohl jsem najednou dýchat. Jako by se mi kolem hrudníku sevřely železné obruče.

Odstrčil jsem se od stolu, ale dávil se a hmatal si po krku přes okraj trička, které jsem na sobě měl. Kolečka židle se zachytila o malý kobereček – jeden z Johanniných úlovků v posledním roce jejího života – a já se překotil rovnou dozadu. Hlava mi třískla o podlahu a zorným polem se mi mihla fontána zářivých hvězdiček. Asi jsem měl štěstí, že jsem neomdlel, ale mým opravdovým štěstím novoročního rána roku 1998 zřejmě bylo, že jsem se tak převrátil. Kdybych se jenom odstrčil od stolu, a tím pádem pořád viděl na to logo – a tu příšerně prázdnou obrazovku, která po něm následuje –, možná bych se udusil.

Když jsem se nejistě postavil na nohy, mohl jsem aspoň dýchat. Měl jsem pocit, že se mi průdušnice zúžila na velikost slámky, a každý nádech provázel přízračný skřípavý zvuk, ale hlavně že jsem dýchal. Odpotácel jsem se do koupelny a vyzvracel se do umyvadla tak prudce, že zvratky potřísnily zrcadlo. Všechno zešedlo a kolena se mi podlomila. Tentokrát jsem se praštil do čela o okraj umyvadla, a i když jsem ze zátylku nekrvácel (do poledne se tam však objevila úctyhodná boule), z čela trocha krve tekla. Po té druhé bouli zůstala také fialová modřina, o které jsem samozřejmě zvědavým lidem lhal, že jsem uprostřed noci vrazil do koupelnových dveří, já hlupák, to aspoň člověka odnaučí vstávat ve dvě v noci a ani si nerozsvítit.

Tak do toho a zkus to, zašeptal nějaký hlas. Možná se to změnilo.

„Díky.“

„Přesně.“

„Ano?“

„Co?“

„Ne.“