Stephen King

PROKLETÍ

SALEMU

Žádná část této knihy nesmí být jakýmkoli způsobem použita ani reprodukována za účelem školení technologií nebo systémů umělé inteligence. Toto dílo je vyjmuto z automatizované analýzy textů nebo dat dle příslušných předpisů Evropské unie (článek 4(3) směrnice (EU) 2019/790).

Copyright © 1975, copyright renewed 2003 by Stephen King

Introduction copyright © 2025 by Joe Hill

This edition published by arrangement with Doubleday,

an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Linda Bartošková, 1993, 2006, 2025

Original English title: SALEM´S LOT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-772-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-773-5 (mobi)

Naomi Rachel Kingové

„… sliby se mají dodržovat.“

ÚVOD

Prokletí Salemu

po padesáti letech

1

Dnes by nikdo nic takového neudělal.

Psal se rok 1979. Bylo mi sedm a v televizi dávali Prokletí Salemu.

Podle románů mého otce se dosud natočilo více než čtyřicet filmů a vznikla spousta televizních inscenací, minisérií a adaptací, ale v roce 1979 si nikdo neuměl představit, že se zrodí celý filmový vesmír Stephena Kinga. Tehdy existoval pouze jediný film, trhák od Briana De Palmy podle otcova prvního románu Carrie, a oba moji rodiče byli určitě nadšení, že uvidí další tátovu knihu na obrazovce. Paráda. Na začátku onoho desetiletí moje matka pracovala za pultem koblihárny a odháněla drzé zákazníky, zatímco můj otec se potil při nočních směnách ve velkoprádelně. V rodině se traduje slavná historka, jak úplně první auto, které si spolu koupili, se po pokusu o nastartování vzňalo, a to den poté, co si ho přivezli domů. Bylo nejspíš dost těžké uvěřit, že se to všechno opravdu děje: Nejenže jsou knihy úspěšné a příjem závratný, ale produkce filmů podle otcových knih se jen hemží filmovými hvězdami.

V době, kdy existovaly pouhé tři televizní kanály, nebylo nijak pošetilé předpokládat, že tento film uvidí několik milionů lidí (nedokázal jsem skutečnou sledovanost zjistit, ale střízlivé odhady uvádějí kolem pětadvaceti milionů diváků). Není tedy divu, že rodiče měli radost. A je jasné, že se o svou radost chtěli podělit s celou rodinou včetně dětí!

Nijak jim to nevyčítám. Psala se sedmdesátá léta. Tehdy nebyly v autech bezpečnostní pásy a můj otec si dal občas pivo i za volantem a prázdnou láhev vyhodil otevřeným okénkem ven. Minulost je podivnější místo než spousta cizích zemí.

Takže jsem zůstal večer dlouho vzhůru a díval se s nimi na Prokletí Salemu, a pak už jsem spát nemohl až někdy do léta 1980, plus minus.

Bylo to tím klukem. Tím zatraceným klukem. A vím, že v tom nejsem sám – že děs vyvolaný tím zatraceným klukem poznamenal prakticky celou generaci.

Danny Glick, asi desetiletý traumatizovaný kluk, se jednou probudí uprostřed noci. Toho dne už prožil dost: Jeho mladší bratr Ralphie Glick zmizel v lese u městečka, protože buď zabloudil, nebo ho někdo unesl. Danny je rozespalý, zmatený, a když se podívá do okna, tak se za ním z cárů mlhy pomalu jako ve snu vynoří Ralphie. Vypadá, jako by plul v tekuté temnotě, a jeho oči jsou strašlivé, třpytivé jako rtuť. A potom začne na to sklo škrábat. Škrábe jako kočka, která se chce dostat dovnitř. A ústa se mu roztáhnou v úsměvu jakéhosi tupého, hladového šílenství a odhalí dravé špičáky.

Vím, že jsem nekřičel. Někdy vás hrůza dotlačí až do bodu, kdy nemůžete křičet, kdy sotva můžete dýchat. Myslím, že rodiče o mé hrůze neměli ani tušení – že mnou projela jako stříbrná jehlice, která mě přišpendlila k pohovce, že mě hrůza přímo probodla. Věděl jsem, že té noci na mě bude za oknem číhat Ralphie Glick, a měl jsem pravdu. Byl tam té noci a pak každé další noci, dokud mě rodiče příštího roku nevzali do kina na film Impérium vrací úder, a já byl konečně schopen utéct ze Salemu do bezpečnějšího prostředí Oblačného města Landa Calrissiana. Nikdy jsem se Dartha Vadera nebál. Vader by se rozbrečel a volal maminku, kdyby mu někdy na okno zaťukal Ralphie Glick.

Dodnes si můj otec občas stěžuje, jaké potíže se mnou měli, když mě jako malého ukládali ke spaní. Kdyby měl chuť hledat viníka, možná by se mohl zeptat sám sebe, proč místo Salemu raději nenapsal hezkou knížečku o mluvících králících (i když je pravda, že někdy v té době jsem viděl Dalekou cestu za domovem a ten film mě rozsekal na hadry, milé děti).

V té době jsme bydleli v Bridgtonu v Maine, táta mě občas bral na procházku a držel mě za mou malou ručku. Naše trasa vedla kolem opuštěné kaple, ze které se loupal nátěr, a vitrážová okna měla zatlučená prkny. Schody k hlavním dveřím byly prohnilé a z okapů krákaly vrány na kolemjdoucí. Pokaždé jsem sevřel otcovu ruku trochu silněji a přitiskl se blíž, když jsme procházeli kolem.

„Ty máš z toho domu strach, Joe?“ zeptal se můj otec jednou.

Vážně jsem přikývl a zašeptal: „Je to salemská krypta.“

2

Prokletí Salemu se vrátilo do televize v roce 2004 ve velmi oceňovaném novém zpracování s vynikajícím obsazením – hráli v něm Rob Lowe, Andre Braugher, Donald Sutherland a James Cromwell; a pak tu byl film z roku 2024 v energickém, věrném a horečně děsivém zpracování od Garyho Daubermana. Natočili také filmové pokračování původní minisérie z roku 1979 pod názvem Návrat do Salemu. (Ohledně něj má táta radu: „Nevracejte se tam.“)

To všechno samozřejmě vyvolává otázku: Co lidi od filmu ponouká k tomu, aby do toho pořád dokola strkali tolik peněz?

Odpověď je nasnadě: Jde o román, který pevnou a silnou rukou popisuje přesným, jasným a neokázalým stylem neodvratný pád do bezedné noční můry. Rozmáchlým, pečlivě vypracovaným portrétem vymírajícího mainského městečka připomíná šíři a vhled Našeho města od Thorntona Wildera. Jeho osnova vychází z architektury Stokerova Drákuly, kdy starý učitel Matt Burke zastupuje Van Helsinga, Susan Nortonová Mínu, Jimmy Cody doktora Sewarda a Ben Mears je zde silnějším, pevnějším, intelektuálnějším Harkerem. Salemský král upírů později dokonce napíše provokativní dopis svým pronásledovatelům, stejně jako Drákula v poslední třetině Stokerova románu. A stejně jako hrabě ve Stokerově příběhu i Barlow tráví většinu svého času mimo zraky pozorovatelů, a poté udeří z nejtemnějšího stínu. V tomto ohledu připomíná Prokletí Salemu také další naprosto děsivý film roku 1975, a sice Spielbergovy Čelisti, které diváky děsily víc, když je nikdo neviděl, než když se žralok objevil.

Ovšem tato kniha je patrně nejvíc poplatná Johnu D. MacDonaldovi, autorovi detektivek, kterého můj otec vždy obdivoval víc než koho jiného. V Prokletí Salemu, jeho teprve druhém publikovaném románu, člověk cítí, že autor ještě tak docela nenašel cestu k vlastnímu, jedinečnému, zralému hlasu. Ten se naplno projevil až v další knize, v Osvícení. V Prokletí Salemu (a také dalších dvou raných pracích, Srovnáno se zemí a Vztek – který se již nevydává) se usazuje v tónině, ve které zazní MacDonaldova vnímavost a láska k domáckému filozofování. Kingovy postavy, tak jako ty MacDonaldovy, se nespokojí jen s tím, aby reagovaly, ony chtějí porozumět: jiným, sobě, minulosti, složité situaci, ve které se ocitly, podstatě zla. A jejich zvídavost se tam nezastaví – tato kniha je prošpikována úvahami o povaze doby, nebezpečích v Americe konce dvacátého století a otázkami, jak být ženou v nové, osvobozené éře. Úvahy hrdinů zrcadlí úvahy Stephena Kinga. Když tato kniha v roce 1975 vyšla, napínavý román měl stále ještě dovoleno tu a tam udělat odbočku, věnovat se autorovým myšlenkám, ať se týkaly čehokoli: politiky, romantiky, sexu, životního prostředí, teologie. V dnešní době víme, jak je nezdravé se vůbec zastavit a o něčem přemýšlet, navíc vydavatelé brání tomu, aby se do zábavného dílka vloudily jakékoliv ideje. Knihy jsou dražší a nabízejí méně než kdy jindy – existuje pro to nějaký výraz? Není to redukce obsahu při stejném objemu. Spíš půjde o redukci myšlenek.

Smyslem tohoto hlasu je složit hudbu příběhu, která dokonale ladí s rytmem zápletky. Poslední jednání románu přepíná mezi děsem v Jerusalem’s Lotu po setmění a úlevou za dne, kdy je možné během několika trýznivě krátkých hodin vyhodnotit situaci, vytvořit nový plán a připravit obranu. Proto i text přepíná mezi drásavým, otevřeným popisem nebezpečí a přemýšlivými pasážemi, jež představují jistý druh vnitřního denního světla. Jazyk odpovídá ději a obojí pracuje v dokonalé souhře jako kladivo a kůl.

3

Padesát let po prvním vydání (Doubleday nechal vyrobit jen dvacet tisíc výtisků v pevné vazbě, zřejmě na základě domněnky, že Carrie byla jenom šťastná trefa) si nemyslím, že tátovi nějak nemístně lichotím, když prohlásím, že Prokletí Salemu patří mezi čtyři nejvlivnější upírské příběhy: Jenom Stokerův Drákula, Interview s upírem od Riceové a Stmívání od Meyerové (sorry, hejtři) zabořili svoje tesáky hodně hluboko do představivosti publika. S okamžitým úspěchem Prokletí Salemu má možná hodně společného zvládnuté řemeslo: zmíněné propojení Wildera, Stokera a MacDonalda, přesné vykreslení malého městečka v Maine v půlce sedmdesátek, obratné řízení spousty postav, silná kostra zápletky (i když to slovo nerad používám – táta často říká, že zápletce nedůvěřuje, jenom příběhu, a ne, nemyslím si, že jde o totéž). Ale ani to všechno – všechno, co jsme zde vyjmenovali – nevysvětluje tak docela, proč tu Prokletí Salemu stále je, neprozrazuje, proč to lidé stále čtou.

Mám svůj vlastní názor. Nic jiného za tím nehledejte – jde prostě o myšlenku jednoho chlápka, která nemá větší váhu než jiné. Myslím, že hororové příběhy s opravdovou mocnou silou dokážou přetrvat přesně ze stejných důvodů, z jakých si udržují stálou popularitu určité příběhy o zázracích v dětství. Lev, čarodějnice a skříň si nachází nové čtenáře v každé generaci z úplně stejných důvodů, proč nové čtenáře nalézá i Prokletí Salemu. Hotel Vyhlídka a Země Oz mají pod povrchem možná víc společného, než byste řekli.

Lidé věří – chtějí věřit – v morální vesmír, takový, který potvrzuje existenci lidské duše, něčeho, co má nevyčíslitelnou hodnotu a co můžete získat, nebo ztratit. Pokud ten lepší vesmír neexistuje ve skutečnosti (já si tedy myslím, že existuje, Richard Dawkins si myslí, že ne, a vy si můžete utvořit vlastní závěry), pak ho budeme hledat ve fantazii. Nechceme ze Salemu utéct. My tam chceme žít. Zlo postihuje každý život; jaká by to byla úleva, kdyby nabralo (ne)lidskou podobu a dalo se vytáhnout z rakve na slunce, aby tam s křikem a v plamenech zahynulo. AIDS, SIDS, znečištění, globální oteplování, drogová závislost… Být člověkem znamená čelit nesmírným, strašným silám, které postrádají tvar, nedá se s nimi bojovat v doslovném slova smyslu, muž proti muži, kůl do srdce. Když se v tom boji ocitneme, chceme vědět, že tam venku je nepřítel a nejde jenom o smůlu a drtivé, neosobní historické okolnosti. Ale víc než to: Jakmile dáte zlu tvář a tesáky, jakmile mu dáte pole působnosti, je potom možné představit si i sílu, která se zlu postaví, světlo, které může zahnat stíny.

V nejdůležitější pasáži románu se otec Donald Callahan ocitne tváří v tvář upírskému nepříteli a pozvedne proti němu kříž, aby ho zadržel. „Zdálo se, že kříž zvučí spoutaným ohněm, jehož síla mu pronikala předloktím, až se mu svaly zatínaly a třásly se.“ Symbol Callahanovy víry se napojil na jakousi hrubou, nesmírnou sílu, starší než nejranější spisy židovsko-křesťanské víry, na zdrcující, prvotní správnost mnohem větší než Barlowova hladová, prvotní špatnost. Callahan by mohl upíra rovnou na místě porazit, kdyby měl takříkajíc více víry ve svou víru. Jenže zamění kříž s mocí, což je trochu jako splést si hromosvod s bleskem, a Barlow ho brzy dostane. Později se Ben Mears postaví upírovi sám a zažene ho dvěma dřevěnými špachtlemi staženými náplastí do tvaru kříže – a protože zcela vložil svou důvěru do nadčasové, neohraničené síly skryté za oním symbolem, byl o něco úspěšnější.

Tyto zbraně jsou křesťanské, ale energie, které tu pracují, tak docela nezapadají do přihrádky žádného náboženského systému. Onoho podzimu se v ’salem’s Lotu srazily dvě ohromné síly, jako když se ledově studená fronta žene přímo do teplé fronty vysokého tlaku, takže vznikne pustošivá bouře. Na jedné i druhé straně se šikují armády (podobně jako se formovaly legie, aby bojovaly za Aslana nebo Bílou čarodějnici v Lewisově Narnii). V sázce je mnoho: několik set lidských duší, které mohou docela dobře představovat celý svět v malém. Ten příběh se nemohl více rozrůst, ale motor pod kapotou je ze stejného materiálu jako nejstarší pohádky, příběhy, které se učíme jako děti a neseme je v sobě po zbytek života…, příběhy, které formují naši víru ve svět pod světem, morální šachovnici, na níž jsme všichni povoláni do bitvy (a žádní odpírači tu neexistují).

Existuje ten svět pod světem? Přejeme si to s každou obrácenou stránkou. Na první pohled příliš nedává smysl, abyste trávili večery čtením tohoto hororu, knížky, po které se vám určitě bude těžko usínat a budou vás trápit zlé sny, když konečně zaberete. Jenže my se více než upírů bojíme toho, že naše existence nemá smysl; bezúčelnost je děsivější než kluk se svítícíma očima, který se vznáší za oknem ložnice; příšera pod postelí není zdaleka tak strašná jako nesmyslný vesmír. Kniha jako Prokletí Salemu vás děsí tím, že vás nutí představovat si, jak bojujete o život proti tajemnému zlu. Ale také vás uklidňuje ujištěním, že stojí za to o svůj život bojovat, že jde o něco nesmírně cenného.

Občas přemítám o jednom nehorázném klišé, které tak milují přihlouplé tetičky: „Všechno se děje z nějakého důvodu.“ Jasně, ale zkuste to říct někomu, kdo ztratil osmnáctiměsíční dítě kvůli mozkovému nádoru, a uvidíte, jak to zabere. A přesto tato ohavná a otřepaná fráze, která vůbec není pravdivá, nemá daleko k něčemu, co by pravdivé být mohlo, jak tušíme: Možná že se všechno neděje z nějakého důvodu, ale možná že všechno má nějaký smysl. Kosmos je prosycený smyslem. Tudíž i život, ať je, jak chce krátký.

Vaše krev zvučí smyslem. Proč si myslíte, že chutná upírům tak sladce?

4

Když jsem viděl Ralphieho Glicka vznášet se za oknem jeho bratra, poprvé jsem si uvědomil, že svět není bezpečný, že já nejsem v bezpečí, že moji rodiče možná pokaždé nebudou schopni mě ochránit. Byla to studená sprcha srovnatelná jen s tím, když jsem šel poprvé na pohřeb, kde jsem viděl otce Rudyho Browna ležet v otevřené rakvi, a uvědomil jsem si, že už nikdy nevstane, neobejme Rudyho a už nikdy se se svým synem nezasměje. Dříve nebo později se dítě musí toto dozvědět – že jeho život je jako svíčka a ta nakonec zhasne. Že ve světě tam venku jsou špatnosti, které prahnou po krvi. Jistěže ne upíři. Ale střelci ve školách. Viry – ty milují vaši krev. Špatný vůdce, který vás naverbuje a pošle do nesmyslné války. Váš milý partner, jehož přestane bavit vaše tlachání a rozhodne se vás umlčet pěstí. To všechno tam venku je, všechno to zlo, které vás pozoruje svítícíma očima, škrábe na okno a doufá, že ho pustíte dovnitř. Některé ty špatnosti potřebují pozvání. Jiné jsou tak mocné, že sklo překonají samy.

Když ale rozpoznáte hrozbu, připomenete si vlastní hodnotu; konečnost života podtrhuje jeho vzácnost. Výše jsem se zmínil o rozdílu mezi hromosvodem a bleskem. Úder blesku trvá okamžik a dokáže roztříštit strom vysoký jako osmipatrový dům. Krátkost jeho trvání nijak neomezuje jeho sílu. Kulka může zasáhnout cíl za čtvrt vteřiny, ale ta rychlost spíše posiluje její účinek, místo aby jej snížila. Život není jiný. V Prokletí Salemu je každý život, o který se hraje a který je buď ztracen, nebo zachráněn, důležitý. Barlow a Ben Mears jsou sice vymyšlené postavy, ale silně cítíme, o co tady skutečně jde, totiž o zásadní hodnotu všech těch duší.

Je toho tolik, na co nemáme čas. Neprobrali jsme zvláštního a báječného Marka Petrieho, kluka posedlého hrůzou, který v sobě nese nepřirozený klid, jakýsi rozumový, odtažitý chlad. Nemluvili jsme o tématu alkoholismu, jež se bude vracet i v dalších knihách, a stále silněji. Nedostali jsme se k důležité věci hotdogů – opravdu je rozřezáváte, aby náplň vylezla ven?

Ale noc se už blíží a příběh nám škrábe na okno. Venku je koneckonců zima. Jen do toho, pozvěte ho dál, ať se u vás uvelebí. Bude to dobrý host. To vám zaručuji. Nebude po vás chtít moc. Jen trochu společnosti. A trochu vašeho času.

A možná později, až opravdu padne tma, se bude chtít něčeho horkého napít.

Joe Hill, Exeter, New Hampshire, červenec 2024

AUTOROVA POZNÁMKA

Nikdo nepíše rozsáhlý román sám, a já bych vám rád uzmul trochu času a poděkoval několika lidem, kteří mi s knihou pomohli: G. Everettu McCutcheonovi z Hampdenské akademie za praktické návrhy a povzbuzování; dr. Johnu Pearsonovi z Old Townu v Maine, soudnímu lékaři okresu Penobscot a spolehlivému členu nejvýznačnějšího lékařského odvětví, všeobecné praktické medicíny; otci Renaldu Halleeovi od sv. Jana v Bangoru v Maine. A samozřejmě manželce, jejíž kritika byla jako vždy neselhávající a tvrdá.

Přestože města v okolí ’salem’s Lotu jsou skutečná, ’salem’s Lot existuje pouze v autorově fantazii, a jakákoli podobnost mezi lidmi, kteří tam žijí, a lidmi, kteří žijí ve skutečném světě, je čistě náhodná a neúmyslná.

– S. K.

PROLOG

Dávný příteli, co stále hledáš?

Po tolika letech z ciziny přicházíš

s představami, které sis maloval

pod cizími nebesy

daleko od své vlasti.

– George Seferis

1

Skoro všichni je považovali za otce a syna.

Projížděli krajem ve starém sedanu značky Citroën, mířili zhruba jihozápadním směrem a drželi se většinou vedlejších silnic. Než dojeli ke konečnému cíli, zastavili na třech místech: první zastávka byla na Rhode Islandu, kde ten vysoký černovlasý muž pracoval v textilce; potom v Youngstownu v Ohiu, kde byl tři měsíce zaměstnaný u montážní linky na výrobu traktorů; a nakonec v malém kalifornském městečku blízko mexických hranic, kde dělal u benzinové pumpy a spravoval malé zahraniční vozy; šlo mu to tak dobře, až ho to překvapilo a potěšilo.

Kdekoli se zastavili, kupoval si mainské noviny, portlandský Press-Herald, a hledal v nich zprávy týkající se malého městečka v jižním Maine, které se jmenovalo Jerusalem’s Lot, a jeho okolí. Občas se objevily.

Než dorazili do Central Falls na Rhode Islandu, dokončil v různých motelech synopsi románu, kterou poslal svému agentovi. Býval středně úspěšným romanopiscem, ale to už bylo asi milion let, ještě v dobách, než mu do života vstoupila temnota. Agent odnesl synopsi jeho poslednímu vydavateli, který projevil zdvořilý zájem, ale nebyl nijak ochoten přispět konkrétní peněžní částkou. Samé „prosím“ a „děkuji vám“, řekl muž chlapci, když trhal agentův dopis na kusy, těch slůvek tam bylo bezpočet. Říkal to bez zvláštní hořkosti a stejně se do knihy pustil.

Chlapec moc nemluvil. Jeho obličej neopouštěl stísněný výraz a oči měl temné – jako by se neustále upíraly k nějakému ponurému, vnitřnímu horizontu. V bufetech a u benzinových stanic, kde se cestou zastavovali, se choval zdvořile a nic víc. Zdálo se, že nechce spustit vysokého muže z očí, a znervózněl, i když muž odešel na toaletu. Odmítal hovořit o městě Jerusalem’s Lot, i když dlouhán se snažil čas od času tohle téma nakousnout, a nechtěl se podívat ani na portlandské noviny, které muž úmyslně nechával povalovat na dosah.

Když byla kniha dopsána, usadili se v plážovém domku stranou dálnice a užívali si koupání v Pacifiku. Byl teplejší a taky přátelštější než Atlantik. Nic nepřipomínal. Chlapec ponenáhlu pěkně zhnědl.

I když na tom byli tak dobře, že si mohli dávat tři pořádná jídla denně a mít důkladnou střechu nad hlavou, muž si začal dělat starosti a zapochyboval o životě, který vedou. Vyučoval chlapce sám a zdálo se, že při vzdělávání nic nezanedbávají (chlapec byl bystrý a s knihami si stejně jako muž věděl rady), ale nemyslel, že by popírání existence ’salem’s Lotu bylo chlapci ku prospěchu. Někdy v noci ze spánku křičel a shazoval deky na podlahu.

Z New Yorku přišel dopis. Agent vysokému muži oznamoval, že Random House nabízí zálohu 12 000 dolarů a odbyt v klubu čtenářů je skoro jistý. Souhlasí?

Jasně.

Muž dal výpověď u benzinové pumpy a spolu s chlapcem přejeli hranice.

2

Los Zapatos, což znamená „boty“ (jméno, které toho muže tajně těšilo), byla vesnička nedaleko od oceánu. Žádní turisté. Dokonce žádná slušná silnice, žádný výhled na oceán (to byste museli zajet ještě pět mil na západ) a žádné zajímavé historické památky. Navíc místní kantýna byla zamořená šváby a jediná prostitutka byla padesátiletá bába.

Státy měli za zády a v jejich životech se rozhostil téměř nadzemský klid. Po nebi jen sem tam přeletěl aeroplán, nebyly tu žádné dálnice a v okruhu stovky mil nikdo neměl motorovou sekačku na trávu (ani po takové netoužil). Měli rádio, ale i to bylo jen zvukovou kulisou; zprávy byly ve španělštině, kterou chlapec začal pochytávat, ale pro muže zůstala – a navždycky zůstane – hatmatilkou. Zdálo se, že v rádiu hrají jenom opery. V noci někdy chytili stanici pop music z Monterey, prokládanou horečným žvaněním Wolfmana Jacka, ale stanice se chvílemi ztrácela. V doslechu byl jediný stroj opatřený motorem, prastaré čerpadlo značky Rototiller, které patřilo místnímu farmáři. Když vál správný vítr, dolehlo jim slabě k uším jeho nepravidelné vrčení, podobné hlasu ztracené duše. Oni sami si vodu nabírali ze studny ručně.

Jednou nebo dvakrát do měsíce (a ne vždycky společně) navštívili mši v malém městském kostelíku. Ani jeden obřadu nerozuměl, ale chodili i tak. Muž občas klímal v dusném vedru a v klidných, známých rytmech a hlasech, které rytmům dávaly zvuk. Jednu neděli chlapec přišel na rozviklanou zadní verandu, kde muž zrovna začínal pracovat na novém románu, a váhavě mu sdělil, že mluvil s knězem o vstupu do církve. Muž přikývl a zeptal se ho, jestli umí španělsky tak dobře, aby rozuměl obřadům. Chlapec odpověděl, že podle svého názoru nebude mít problémy.

Muž si jednou za týden udělal čtyřicetimílový výlet, aby dostal noviny z Portlandu v Maine, které byly vždycky aspoň týden staré a někdy zažloutlé psí močí. Dva týdny poté, co mu chlapec řekl o svých záměrech, našel velký článek o ’salem’s Lotu a vermontském městě zvaném Momson. V článku bylo zmíněno mužovo jméno.

Nechal noviny volně ležet, nijak zvlášť nedoufal, že si je chlapec prohlédne. Ten článek ho rozrušil z mnoha důvodů. Jak se zdálo, v ’salem’s Lotu ještě nebylo po všem.

Následující den za ním přišel chlapec, noviny v ruce, přeložené tak, aby bylo vidět titulek: Město duchů v Maine?

„Bojím se,“ řekl.

„Já taky,“ odpověděl vysoký muž.

3

MĚSTO DUCHŮ V MAINE?

Od Johna Lewise

šéfredaktora Press-Heraldu

JERUSALEM’S LOT – Jerusalem’s Lot je malé městečko východně od Cumberlandu a dvacet mil na sever od Portlandu. Není to první město v dějinách Ameriky, které náhle osiřelo a zpustlo, a pravděpodobně nebude ani poslední, ale tohle patří k nejpodivnějším. Města duchů jsou na americkém jihozápadě běžná, kolem zlatých a stříbrných nalezišť vyrůstaly osady téměř přes noc a mizely skoro stejně rychle, když se rudné žíly ztratily; zůstaly po nich jenom prázdné obchody, hotely a hospody, které pak v tichosti práchnivěly.

V Nové Anglii bylo za tajemných okolností opuštěno podobně jako Jerusalem’s Lot nebo ’salem’s Lot, jak mu říkají místní obyvatelé, jen jedno městečko ve Vermontu, Momson. Během léta 1923 Momson vyschl jako rybník a všech jeho 312 obyvatel zmizelo. Domy a několik malých podniků ve středu města pořád stojí, ale od onoho léta před dvaapadesáti lety jsou neobydlené. V některých případech zmizel i nábytek, ale většina domů je zařízená pořád stejně, jako by do všedního života vpadla vichřice a všechny obyvatele odnesla. V jednom domě bylo prostřeno k večeři, na stole je i váza s dávno uschlými květinami. V ložnici v patře jiného domu byly úhledně přehrnuty přikrývky, jako by se kdosi chystal ke spánku. V místním obchůdku se na pultu našel štůček plesnivé bavlněné látky, na pokladně bylo namarkováno 1,22 dolaru. Vyšetřovatelé našli v šuplíku kasy skoro 50 dolarů, nikdo se jich nedotkl.

Lidé v tamějším kraji rádi turistům o téhle události vyprávějí a naznačují, že v městě straší – a proto, jak říkají, od té doby zůstalo opuštěné. Pravděpodobnějším důvodem bude, že se Momson nachází v zastrčeném koutě státu, daleko od všech hlavních silnic. Není tam nic, co by se nedalo najít ve stovkách jiných měst – rozdíl je pouze v záhadě, proč bylo město tak náhle opuštěno, stejně jako Mary Celeste.

Podobně by se dalo hovořit o Jerusalem’s Lotu.

Při sčítání lidu v roce 1970 měl ’salem’s Lot 1 319 obyvatel – což znamenalo přesně o 67 lidí víc než při sčítání před deseti lety. Je to trochu roztahaný, pohodlný městys, kterému dřívější obyvatelé důvěrně říkali Lot. Málokdy se tam událo něco pozoruhodného. Jediné, o čem diskutovali starci, pravidelně se scházející v parku a kolem kamen v Crossenově hokynářství, byl požár v jedenapadesátém, kdy neopatrně odhozená sirka způsobila jeden z největších lesních požárů v dějinách státu.

Pokud člověk chce strávit důchod v malém venkovském městě, kde se každý stará sám o sebe a největší událostí týdne je nejspíš dámský dobročinný večírek, potom by byl Lot pro něj jako stvořený. Cenzus v roce 1970 ukázal demografické složení obyvatelstva, známé jak sociologům zabývajícím se problematikou venkova, tak starousedlíkům z každého malého městečka v Maine: hodně starých lidí, nepatrný počet chudých, a hodně mladých lidí, kteří odcházejí z kraje s diplomem pod paží, aby se už nevrátili zpět.

Ale asi před rokem se v Jerusalem’s Lotu začalo dít něco neobvyklého. Začali se ztrácet lidé. Velká část z nich přirozeně nezmizela doslova. Bývalý konstábl z Lotu, Parkins Gillespie, bydlí u sestry v Kittery. Charles James, majitel benzinové pumpy naproti koloniálu, má nyní opravářskou dílnu v sousedním Cumberlandu. Pauline Dickensová se přestěhovala do Los Angeles a Rhoda Curlessová pracuje u misie St. Matthew v Portlandu. Seznam „znovuobjevených“ by mohl pokračovat dál a dál.

Na těchto nalezených lidech je tajemná jejich společná neochota – nebo neschopnost – hovořit o Jerusalem’s Lotu a o tom, co se tam stalo, pokud se tam vůbec něco stalo. Parkins Gillespie se jen na reportéra podíval, zapálil si cigaretu a řekl: „Prostě jsem se rozhodl odjet.“ Charles James tvrdí, že musel odejít, protože v městečku mu vázly obchody. Pauline Dickensová, která léta pracovala jako servírka v Excellent Café, nikdy neodpověděla na dopis, kterým se jí reportér vyptával. A slečna Curlessová odmítá mluvit o ’salem’s Lotu úplně.

Důvody některých zmizení se po menším vyšetřování dají odhadnout. Lawrence Crockett, místní agent s nemovitostmi, který zmizel se ženou i dcerou, po sobě zanechal spoustu pochybných spekulací a pozemkových transakcí, včetně spekulace s kusem portlandského pozemku, kde se nyní staví Portlandské nákupní a obchodní středisko. Rodina Royce McDougalla, která také patří mezi pohřešované, přišla už dříve ve stejném roce o dítě a ve městě je skoro nic nedrželo. Mohou být kdekoli. Ostatní patří do téže kategorie. Velitel státní policie Peter McFee říká: „Pátráme po spoustě lidí z Jerusalem’s Lotu – to ale není jediné město v Maine, kde se lidé ztratili. Například Royce McDougall zmizel i s půjčkou od jedné banky a dvou finančních společností…, podle mého soudu to byl takový věčný dlužník, který se rozhodl změnit terén, když tu pro něho byla příliš horká půda. Jednoho dne, letos nebo příští rok, použije některou kreditní kartu, kterou má v peněžence, a v tu chvíli mu chlapci z exekučního šlápnou na krk. V Americe jsou pohřešované osoby stejně běžné jako třešňový koláč. Žijeme v automobilové společnosti. Lidi zvedají kotvy každé dva tři roky. Někdy zapomenou sdělit novou adresu. Zvlášť příživníci.“

Přes veškerou suchou praktičnost slov kapitána McFeea zůstávají v Jerusalem’s Lotu nezodpovězeny různé otázky. Henry Petrie s manželkou a synem také odešli, a o panu Petriem, čelném pracovníkovi Zaopatřovací pojišťovny, se dá stěží říct, že byl příživník. Majitel místního pohřebního ústavu, knihovnice a kosmetička jsou také v přihrádce pro nedoručitelné dopisy. Seznam jim podobných je znepokojivě dlouhý.

V okolních městech už vznikla šeptanda, která je počátkem legendy. Povídá se, že v ’salem’s Lotu straší. Občas někdo ohlásí, že nad elektrickým vedením Centrální elektrorozvodné společnosti v Maine, které protíná městys, se vznášejí barevná světla, a kdybyste nadhodili, že obyvatele Lotu odnesli ufoni, nikdo by se nesmál. Něco se říkalo o „sabatu“ mladých lidí, kteří ve městě slavili černou mši a tím přivolali hněv boží na jmenovce nejsvětějšího města Svaté země. Jiní, s menšími sklony k nadpřirozenu, připomínají, že mladí lidé, kteří „zmizeli“ v texaském Houstonu, byli nalezeni před třemi lety v strašlivých masových hrobech.

Když ’salem’s Lot navštívíte osobně, připadnou vám tyhle povídačky méně divoké. Nezůstal tady jediný otevřený obchod. Poslední se vzdalo Spencerovo lahůdkářství a lékárna, které zavíraly v lednu. Crossenovo hokynářství, železářství, obchod s nábytkem Barlowa a Strakera, Excellent Café, a dokonce radnice jsou všechny zabedněné. Nová základní škola je prázdná, stejně jako oblastní střední škola pro tři městečka, kterou v Lotu postavili v roce 1967. Školní nábytek a knihy byly odvezeny do provizorních zařízení v Cumberlandu. Referendum v ostatních městech školního obvodu bylo zatím odloženo, ale zdá se, že v novém školním roce nebudou do školy chodit žádné děti ze ’salem’s Lotu. Žádné tam totiž nejsou; pouze opuštěné dílny a obchody, prázdné domy, zarostlé trávníky, pusté ulice i vedlejší silnice.

Mezi ostatními lidmi, které by státní policie ráda našla nebo se o nich aspoň dozvěděla, jsou John Groggins, pastor metodistické církve v Jerusalem’s Lotu; otec Donald Callahan, farář od svatého Ondřeje; Mabel Wertsová, vdova, význačná funkcionářka v církvi i společnosti v ’salem’s Lotu; Lester a Harriet Durhamovi, manželé, kteří pracovali v místní přádelně; Eva Millerová, která vlastnila místní penzion…

4

Dva měsíce poté, co se v novinách objevil ten článek, chlapce přijali do církve. Šel ke své první zpovědi – a ze všeho se vyzpovídal.

5

Vesnický kněz byl starý muž s bílými vlasy a obličejem protkaným sítí vrásek. Oči vyhlížely z jeho sluncem sežehlé tváře s překvapujícím elánem a živostí. Byly to modré, velmi irské oči. Když vysoký muž dorazil k němu domů, seděl kněz na verandě a popíjel čaj. Vedle něj stál jakýsi člověk v městském obleku. Měl vlasy uprostřed rozčísnuté a napomádované způsobem, který vysokému muži připomněl fotografie z 90. let minulého století.

Muž řekl upjatě: „Jmenuji se Jesús de la rey Muñoz. Otec Gracon mě požádal, abych překládal, protože neumí anglicky. Otec Gracon prokázal mé rodině velkou službu, o které se nesmím zmínit. Mé rty jsou stejně tak zapečetěné v záležitosti, o které chce hovořit. Je to tak pro vás přijatelné?“

„Ano.“ Potřásl Muñozovi a potom Graconovi rukou. Gracon španělsky odpověděl a usmál se. V ústech mu zůstalo jenom pět zubů, ale úsměv byl milý a srdečný.

„Ptá se, jestli byste si dal šálek čaje? Je to zelený čaj. Velmi osvěžující.“

„To by bylo milé.“

Když si udělali pohodlí, kněz řekl: „Ten chlapec není váš syn.“

„Ne.“

„Jeho zpověď byla zvláštní. Vlastně jsem za celou dobu, kdy působím jako kněz, neslyšel podivnější zpověď.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Plakal,“ pokračoval otec Gracon a usrkl čaje. „Byl to strašný, hluboký nářek. Vycházel až ze sklepa jeho duše. Musím položit otázku, kterou ta zpověď v mém srdci vyvolala?“

„Ne,“ řekl vysoký muž klidně. „Nemusíte. Říká pravdu.“

Gracon pokyvoval hlavou, ještě než Muñoz dopřekládal, a obličej mu zvážněl. Naklonil se vpřed s rukama sevřenýma mezi koleny a dlouho mluvil. Muñoz mu soustředěně naslouchal, pečlivě se vystříhal jakéhokoli výrazu. Když kněz skončil, Muñoz se chopil slova:

„Říká, že na světě jsou divné věci. Před čtyřiceti lety mu rolník z El Graniones přinesl ještěrku, která křičela jako žena. Viděl muže se stigmaty, známkami utrpení našeho Pána, a ten muž na Velký pátek krvácel na rukou a nohou. Říká, že tohle je něco hrozného, temného. Je to pro vás a chlapce vážné. Zvlášť pro chlapce. Požírá ho to. Říká…“

Gracon znovu krátce promluvil.

„Ptá se, jestli chápete, co jste provedli v tom Novém Jeruzalémě.“

„Jerusalem’s Lotu,“ opravil ho vysoký muž. „Ano. Chápu to.“

Gracon znovu promluvil.

„Ptá se, co s tím zamýšlíte udělat.“

Vysoký muž velice pomalu zavrtěl hlavou. „Nevím.“

Gracon znovu něco řekl.

„Říká, že se za vás bude modlit.“

6

O týden později se zpocený probudil z noční můry a zavolal na chlapce.

„Vrátím se,“ řekl.

Chlapec pod opálením zbledl.

„Můžeš jet se mnou?“ zeptal se muž.

„Máš mě rád?“

„Ano. Panebože, ano.“

Chlapec se rozplakal, a vysoký muž ho konejšil v náručí.

7

Přesto pořád nemohl usnout. Ve stínech číhaly tváře, obracely se k němu jako obličeje zastřené vánicí, a když ve větru o střechu zavadila převislá větev stromu, vyskočil.

Jerusalem’s Lot.

Zavřel oči, přikryl si je předloktím a všechno se začalo vracet. Skoro viděl skleněné těžítko, takové, ve kterém se strhne maličká sněžná bouře, když jím potřesete.

’Salem’s Lot…

PRVNÍ ČÁST

MARSTENŮV DŮM

Žádný živý organismus nemůže dlouho existovat jen v podmínkách naprosté reality, aniž by nezešílel; leckdo věří, že dokonce skřivani a sarančata mají sny. Temný dům Na kopci se tyčil osaměle na pozadí kopců a v útrobách skrýval šílenství; stál tam osmdesát let a možná tam bude stát ještě dalších osmdesát let. Stěny uvnitř stále směřovaly vzhůru, cihly úhledně zapadaly do sebe, podlahy byly pevné a dveře pečlivě zavřené; na trámech a kamenech domu nehybně leželo ticho, a kdokoli kráčel jeho směrem, kráčel osamělý.

– SHIRLEY JACKSONOVÁ

Dům Na kopci

KAPITOLA PRVNÍ

BEN (I)

1

Ve chvíli, kdy projížděl Portlandem na sever, začal Ben Mears pociťovat kolem žaludku nikoli nepříjemné šimravé vzrušení. Bylo 5. září 1975 a léto se ještě naposledy radostně vzepjalo. Stromy překypovaly zelení, nebe bylo vysoké a něžně modré a těsně za hranicí Falmouthu uviděl dva chlapce, jak jdou po cestě souběžné s dálnicí, rybářské pruty na ramenou jako karabiny.

Odbočil do pomalejšího pruhu, zpomalil na nejnižší povolenou rychlost a začal se rozhlížet po něčem, co by mu osvěžilo paměť. Nejdřív nic neviděl, takže se snažil obrnit proti téměř jistému zklamání. Tehdy ti bylo sedm. Za těch pětadvacet let uteklo vody. Místa se mění. Jako lidé.

Čtyřproudová silnice číslo 295 tehdy neexistovala. Kdo chtěl jet z Lotu do Portlandu, vydal se po silnici číslo 12 do Falmouthu a potom najel na číslo 1. Časy od té doby pokročily.

Přestaň s těma blbostma.

Jenomže ono je těžké přestat. Je těžké přestat, když –

Najednou kolem něho vedlejším pruhem s burácením projela silná motorka s vysokými řídítky, na ní nějaký kluk v tričku, na sedadle za ním děvče v červeném plátěném saku a obrovskými zrcadlovkami na očích. Zabočili před něj trochu náhle, takže zareagoval prudce, šlápl na brzdu a oběma rukama se zavěsil na klakson. Motorka zrychlila, z výfuku vypustila mračno modrého kouře, a dívka po něm píchla vystrčeným prostředníkem.

Znovu zrychlil, zatoužil po cigaretě. Ruce se mu trochu třásly. Motorka se mu už skoro ztratila z očí, jela rychle. Děcka. Zatracení haranti. Do hlavy se mu tlačily vzpomínky, vzpomínky trochu mladšího ročníku. Odehnal je. Neseděl na motorce už dva roky. Neměl v úmyslu na ní ještě někdy jezdit.

Nalevo zahlédl koutkem oka cosi červeného, a když se tím směrem podíval, zaplavila ho radost z poznání. Na kopci za svažitým polem s jetelem a bojínkem stála velká červená stodola s bíle natřenou bání – i z takové dálky postřehl, jak se slunce odráží od větrné korouhvičky na špičce. Byla tam i tehdy a je tam ještě teď. Vypadala úplně stejně. Možná bude všechno nakonec v pořádku. Pak ji zakryly stromy.

Když se dálnice vnořila do Cumberlandu, začalo mu být povědomých čím dál víc věcí. Přejel řeku Royal, kam jako kluci chodili na pstruhy a štiky. Za stromy se rozmazaně mihl Cumberland Village. V dálce cumberlandská vodárenská věž, na boku slogan namalovaný obrovskými písmeny „Udržujte zeleň v Maine“. Teta Cindy vždycky říkala, že někdo by měl pod to napsat „Přineste peníze“.

Byl stále vzrušenější, znovu zrychlil a pátral po tom nápisu. O pět mil dál na něj zamžikal reflexní zelenou:

SILNICE 12 JERUSALEM’S LOT

CUMBERLAND OKR. CUMBERLAND

Najednou na něj padl černý stín a zadusil jeho dobrou náladu jako písek oheň. Podobné stíny ho pronásledovaly od těch zlých časů (v duchu se pokusil vyslovil Mirandino jméno, ale nedokázal to), byl zvyklý je odhánět, ale tenhle ho zavalil s divokou silou, která děsila.

Co to dělá, vrací se do města, kde prožil čtyři roky dětství, snaží se znovu zachytit něco, co je nenávratně ztraceno? Jakému kouzlu by teď mohl propadnout, kdyby se procházel po cestách, kterými chodil jako chlapec a které jsou dnes nejspíš vyasfaltované, přímé, s vykáceným stromořadím, zaneřáděné plechovkami od piva po turistech? Kouzlo bylo pryč, černé i bílé. Odnesla je voda, té noci, kdy se mu motorka vymkla z rukou a pak se objevil ten žlutý stěhovák, byl stále větší a větší, jeho žena Miranda vykřikla a vzápětí zmlkla, když –

Po pravé straně se objevila odbočka, chvíli uvažoval, že by ji minul a jel dál do Chamberlainu nebo Lewistonu, tam by se zastavil na oběd a pak to otočil a vrátil se. Ale kam? Domů? To bylo k smíchu. Jestli měl vůbec nějaký domov, byl tady. I když jenom na čtyři roky, byl jeho.

Zapnul směrovku, citroën zpomalil a vyjel na nájezd. Když se blížil k vrcholu, kde se dálnice napojovala na silnici číslo 12 (která se těsně u města změnila v Jointner Avenue), zvedl na okamžik oči k obzoru. To, co uviděl, ho přinutilo dupnout oběma nohama na brzdu. Citroën sebou smýkl stranou a zastavil se.

Malebné svahy směrem na východ zarůstaly stromy, většinou to byly borovice a Douglasovy jedle, zdálo se, že se na obzoru opírají o nebe. Město odtud nebylo vidět. Jenom stromy; a v dálce, kde se proti nebi rýsoval les, ještě špičatá sedlová střecha Marstenova domu.

Hleděl na ni jako očarovaný. Tváří mu v mžiku proběhly protichůdné pocity, jako když se přesýpá kaleidoskop.

„Pořád tam je,“ zamumlal nahlas. „Panebože.“

Podíval se na ruce. Naskočila na nich husí kůže.

2

Úmyslně se městu vyhnul, projel do Cumberlandu a potom se vracel do ’salem’s Lotu od západu, po Burns Road. Užasl, jak málo věcí se tady změnilo. Přibylo několik nových domů, na které se nepamatoval, potom hned za hranicí města byla hospoda U Della, pár nových kamenolomů. Spoustu listnáčů semleli na papírovinu. Ale ta stará plechová tabulka, která ukazovala cestu k městské skládce, byla stále na svém místě, a cesta pořád ještě nebyla vydlážděná, zůstala plná výmolů a hrbolů, a průsekem s řadou stožárů, mířících od severozápadu na jihovýchod, s vedením Centrální elektrorozvodné společnosti v Maine, viděl Schoolyard Hill. Griffenova farma tam pořád byla, i když stodolu rozšířili. Napadlo ho, jestli pořád ještě prodávají vlastní mléko. Jejich logo byla smějící se kráva pod obchodní značkou „Sluneční mléko z Griffenových farem!“. Usmál se. Kolik toho mléka porozléval na kukuřičné lupínky doma u tety Cindy.

Zabočil doleva na Brooks Road, minul tepanou bránu a nízkou zídku z polních kamenů, lemující hřbitov na Harmony Hill, a potom sjel prudce dolů a znovu po úbočí nahoru – po úbočí kopce, známého jako Marstenův.

Nahoře se stromy po obou stranách silnice rozestoupily. Vpravo byl výhled přímo na město – tady je Ben viděl poprvé. Vlevo Marstenův dům. Zastavil a vystoupil z auta.

Byl úplně stejný. Nijak se nezměnil, vůbec ne. Jako by ho naposledy viděl včera.

Vpředu divoce rostl vysoký pýr a zakrýval staré, rozpukané dlaždice, které vedly k verandě. Vrzali tam cvrčci a viděl, jak klikatými obloučky skáčou koníci.

Dům byl otočený průčelím k městu. Byl veliký, rozlehlý a zchátralý, zavřená okna jen nedbale zabedněná, lety nabyl toho zlověstného vzhledu všech starých domů, které byly dlouho prázdné. Nátěr smýval déšť tak vytrvale, až dům získal nenápadnou šedou barvu. Vichry strhly spoustu šindelů a těžký sníh provalil západní roh střechy, takže vypadala shrbeně, zhrouceně. Vpravo byla na sloupku přitlučena zrezavělá výstražná tabulka.

Pocítil silné nutkání přejít po zarostlé pěšině kolem cvrčků a koníků, kteří by mu skákali přes boty, vystoupit na verandu a nakouknout mezi bedněním do chodby nebo předního pokoje. Třeba i zkusit dveře. A kdyby bylo odemčeno, vstoupit.

Polkl a podíval se nahoru na dům, byl téměř zhypnotizovaný. Dům mu vracel pohled s idiotskou netečností.

Prošel bys halou, cítil bys vlhkou omítku a tlející tapety, v ostění a ve zdech slyšel škrábat myši. Pořád by se tam povalovala spousta harampádí, možná bys něco zvedl, třeba těžítko, a dal si je do kapsy. Potom, na konci chodby, bys neprošel až do kuchyně, ale mohl bys zabočit vlevo a jít po schodech nahoru, boty by ti vrzaly ve vlhkém prachu, který sem léta opadává ze stropu. Bylo tam čtrnáct schodů, přesně čtrnáct. Ale ten poslední byl menší, měl jiné rozměry, jako by ho tam někdo přidal, aby se vyhnul nešťastnému číslu. Nahoře by ses zastavil na odpočívadle, podíval by ses chodbou k zavřeným dveřím. A jestli projdeš chodbou až k nim a přitom budeš pozorovat jakoby zvnějšku sebe sama, jak se dveře blíží a zvětšují, pak můžeš vztáhnout ruku a položit ji na matnou stříbrnou kliku –

Odvrátil se od domu, mezi zuby mu tence zasykl vzduch. Ještě ne. Možná později, ale teď ještě ne. Prozatím stačilo vědět, že tu tohle všechno pořád je. Čekalo to na něho. Opřel se rukama o kapotu a podíval se dolů na město. Mohl by tam zjistit, kdo se o Marstenův dům stará, a třeba si ho najmout. V kuchyni by se dobře psalo a spát by mohl v salonku. Ale jít nahoru by se neodvážil.

Ne, dokud nebude všechno hotovo.

Nasedl do auta, nastartoval a sjížděl z kopce do Jerusalem’s Lotu.

KAPITOLA DRUHÁ

SUSAN (I)

1

Seděl na lavičce v parku a pozoroval dívku, která z něj nespouštěla oči. Byla moc hezká, světle plavé vlasy měla svázané hedvábným šátkem. V ruce držela rozevřenou knihu, ale na ní měla položený skicák a vedle sebe cosi, co vypadalo jako křída. Bylo úterý 16. září, první školní den, z parku jako zázrakem zmizeli všichni drzí výrostci. Zbylo tu jen pár matek s dětmi, několik starců, kteří posedávali u válečného pomníku, a tahle dívka, sedící ve skvrnitém stínu starého sukovitého jilmu.

Zvedla hlavu a uviděla ho. Tváří jí prolétl výraz překvapení. Sklopila oči ke knize; znovu se na něho podívala a pokusila se vstát; skoro se už rozhodla; vstala; a znovu se posadila.

Zvedl se a přešel k ní, v ruce knihu, šestákovou kovbojku. „Ahoj,“ pozdravil ji přátelsky. „My se známe?“

„Ne,“ odpověděla. „Tedy… vy jste Benjamin Mears, že?“

„Správně.“ Povytáhl obočí.

Nervózně se zasmála, do očí se mu nedívala, jenom do nich letmo pohlédla, aby se z nich pokusila vyčíst jeho záměry. Bylo vidět, že je to děvče, které není zvyklé bavit se v parku s cizími muži.

„Myslela jsem, že vidím ducha.“ Pozvedla knihu, kterou měla na klíně. Zahlédl na stránkách mezi deskami razítko „Veřejná knihovna Jerusalem’s Lot“. Kniha se jmenovala Vzdušný tanec, byl to jeho druhý román. Ukázala mu, že vzadu na přebalu je jeho fotografie, byla stará už čtyři roky. Obličej vypadal chlapecky a úděsně vážně – oči měl jako černé diamanty.

„Z takových bezvýznamných počátků povstávají dynastie,“ řekl, a i když tu poznámku mínil jako vtip, zůstala divně viset ve vzduchu, jako žertem pronesené proroctví. Za nimi se v brouzdališti šťastně máchala batolata a nějaká matka napomínala Roddyho, aby sestřičku nehoupal tak vysoko. Sestřička létala a nic nevnímala, šaty jí vlály a snažila se dosáhnout na nebe. Tu chvíli si potom pamatoval ještě spoustu let, jako by z koláče času někdo tenhle kousek vykrojil. Pokud mezi dvěma lidmi nic nezajiskří, takový okamžik prostě zapadne do smetiště paměti.

Rozesmála se a knihu mu podala. „Podepsal byste mi ji?“

„Knihu z knihovny?“

„Koupím ji od nich. Nebo seženu jinou.“

V kapse svetru našel propisku, otevřel knihu tam, kde měla prázdný list, a zeptal se: „Jak se jmenujete?“

„Susan Nortonová.“

Rychle, bez přemýšlení napsal: Susan Nortonové, nejkrásnější dívce v parku. Srdečně věnuje Ben Mears. Pod věnování letmo připsal datum.

„Teď ji budete muset ukrást,“ řekl a knihu jí vrátil. „Vzdušný tanec je už bohužel vyprodaný.“

„Seženu ho u některého antikváře v New Yorku.“ Zaváhala a tentokrát se mu zahleděla do očí o trošku déle. „Je to strašně dobrá kniha.“

„Díky. Když ji vezmu do ruky a podívám se na ni, divím se, jak mohla vůbec vyjít.“

„Berete ji do rukou často?“

„Jo, ale snažím se s tím přestat.“

Pohlédla na něj, oba se zasmáli a rázem bylo všechno přirozenější. Později měl možnost přemýšlet, jak snadno se tohle všechno stalo, jak lehko. To pomyšlení nebylo nikdy příjemné. Vyvolávalo představu osudu, nikoli slepého, ale vybaveného nejostřejším viděním a se záměrem semlít bezmocné smrtelníky mezi obřími vesmírnými mlýnskými kameny, aby upekl chleba, o kterém nikdo neví, jaký bude.

„Četla jsem taky Conwayovu dceru. Moc se mi líbila. Tohle nejspíš slyšíte pořád.“

„Pozoruhodně zřídka,“ řekl upřímně. Mirandě se Conwayova dcera taky líbila, ale většina známých z kavárny zůstala chladná a většina kritiků knihu ztrhala. Nu, takové už jsou kritiky. Zápletka žádná, jedna velká onanie.

„No, já to říkám.“

„Četla jste tu novou věc?“

„Billy řekl: Vydržte? Ještě ne. Slečna Cooganová z krámu tvrdí, že je to pořádně šťavnaté.“

„Sakra, vždyť je to skoro puritánské,“ řekl Ben. „Jazyk je drsný, ale když píšete o nevzdělaných venkovských balících, nemůžete… Podívejte se, můžu vám koupit třeba ovocný střik se zmrzlinou? Zrovna jsem na jeden dostal děsnou chuť.“

Potřetí mu zapátrala v očích. Pak se usmála, příjemně. „Jistě. Budu ráda. U Spencera mají moc dobrou.“

Takhle to začalo.

2

„Je to slečna Cooganová?“

Ben se vyptával potichu. Díval se na vysokou, hubenou ženu, která měla přes bílý pracovní oblek přehozený červený nylonový plášť. Vlasy s modrým přelivem měla učesané do umného stupňovitého vlnopádu.

„Je to ona. Má malý vozík a s ním každý čtvrtek večer jezdí do knihovny. Vyplňuje objednací lístky po tunách a slečna Starcherová z ní šílí.“

Seděli na stoličkách potažených červenou kůží u nádoby se sodovkou. On pil čokoládový střik; ona jahodový. Cukrárna sloužila zároveň jako čekárna na autobus a z místa, kde seděli, mohli pod starodávně zakrouceným obloukem nahlížet do čekárny, kde osaměle seděl zachmuřený mladík v uniformě letectva. Nohama svíral kufřík.

„Nevypadá šťastně, že jede pryč, viďte?“ poznamenala, protože si všimla jeho pohledu.

„Nejspíš má po opušťáku,“ řekl Ben. Teď, pomyslel si, se mě zeptá, jestli jsem byl někdy na vojně.

Ale místo toho: „Za pár dní taky nasednu na tenhle autobus v půl jedenácté. Sbohem, ’salem’s Lote. Pravděpodobně budu vypadat stejně ponuře jako ten kluk.“

„A kam pojedete?“

„Nejspíš do New Yorku. Zjistit, jestli dokážu být samostatná.“

„Copak se vám tady nelíbí?“

„Myslíte v Lotu? Zbožňuju to tady. Ale naši, znáte to. Pořád by mi nejradši koukali přes rameno. To je nanic. A Lot vlastně nemá moc co nabídnout mladé ctižádostivé holce.“ Pokrčila rameny a sklonila hlavu, aby si cucla z brčka. Krk měla opálený a krásně tvarovaný. Na sobě měla barevně potištěné úzké šaty, které zdůrazňovaly hezkou postavu.

„Jakou práci hledáte?“

Pokrčila rameny. „Mám titul bakaláře umění z bostonské univerzity…, nemá cenu ani toho papíru, fakticky. Specializace umění, vedlejší obor angličtina. Originální kombinace. Vhodná zejména pro kategorii vzdělaných idiotů. Nenaučili jsme se ani vyzdobit kancelář. Některé holky, se kterými jsem chodila na střední školu, teď mají teplá sekretářská místečka. Já osobně jsem zvládla akorát základy psaní na stroji.“

„Takže co máte na výběr?“

„Ach… možná nějaké vydavatelství,“ řekla neurčitě. „Nebo časopis… asi inzertní. Tam vždycky můžou potřebovat někoho, kdo umí kreslit na povel. Já to dovedu. Udělala jsem si portfolio.“

„Máte pozvání?“ zeptal se jemně.

„Ne… ne. Ale…“

„Do New Yorku bez pozvání nejezděte,“ řekl. „Věřte mi. Ušoupete si podpatky.“

Stísněně se usmála. „Vy byste to, myslím, měl vědět nejlíp.“

„Už jste tady něco prodala?“

„Ale ano.“ Náhle se rozesmála. „Svůj největší obchod k dnešnímu dni jsem udělala se společností Cinex. Otevírala v Portlandu tři kina a koupila dvanáct pláten jedním vrzem, pověsili je do vstupních hal. Dali mi sedm set dolarů. Zaplatila jsem z nich první splátku na svoje autíčko.“

„Měla byste si v New Yorku tak na týden najmout pokoj v hotelu,“ řekl, „a obrazit s portfoliem všechny časopisy a vydavatelství, které najdete. Domluvit si schůzky šest měsíců předem, abyste měla jistotu, že vydavatelé a personální šéfové budou mít prázdné okýnko. Ale proboha, nesázejte všechno na velké město.“

„A co vy?“ zeptala se, nechala brčko a vyjídala lžičkou zmrzlinu. „Co vy děláte ve vzkvétajícím hnízdečku jménem Jerusalem’s Lot, stát Maine, s obyvatelstvem o počtu třinácti stovek?“

Pokrčil rameny. „Snažím se napsat román.“

V okamžiku se rozpálila vzrušením. „Tady v Lotu? O čem to je? Proč tady? Chcete –“

Vážně se na ni podíval. „Teče vám to.“

„Co –? Aha, ano. Promiňte.“ Utřela skleničku ubrouskem. „Nechtěla jsem vyzvídat. Obyčejně mě hned tak něco nevyvede z míry.“

„Nemusíte se omlouvat,“ řekl. „Všichni spisovatelé rádi mluví o svých knihách. Občas, když ležím v noci v posteli, v duchu píšu interview sám se sebou – pro Playboy. Ztráta času. Zajímají je jenom autoři, jejichž knihy jdou na dračku mezi studenty na kolejích.“

Mladík od letectva vstal. Greyhound zajížděl k okraji chodníku, vzduchové brzdy vzdychly.

„Prožil jsem v ’salem’s Lotu čtyři roky dětství. Bydleli jsme na Burns Road.“

„Burns Road? Teď už tam nic není, jenom Mokřiny a malý hřbitov. Říká se mu Harmony Hill.“

„Bydlel jsem u tety Cindy. Cynthie Stowensové. Víte, umřel mi otec, a matka prodělala… no, nervově se zhroutila. Tak mě poslala do opatrování k tetě Cindy a zatím se dala dohromady. Teta Cindy mě posadila na autobus zpátky na Long Island a za mámou asi měsíc po tom velkém požáru.“ Podíval se na svou tvář v zrcadle za barem. „Brečel jsem v autobuse, když jsem odjížděl od mámy, a brečel jsem v autobuse, když jsem odjížděl od tety Cindy z Jerusalem’s Lotu.“

„Já se v tom roce, kdy hořelo, narodila,“ řekla Susan. „Největší událost, která se tady kdy stala, a já jsem ji prospala.“

Ben se zasmál. „Takže jste o sedm let starší, než jsem si myslel v parku.“

„Opravdu?“ Vypadala potěšeně. „Díky… řekla bych. Dům vaší tety určitě shořel.“

„Ano,“ řekl. „Na tu noc si živě vzpomínám. Ve dveřích se objevili nějací muži s pumpami na zádech a říkali, že musíme pryč. Bylo to strašně vzrušující. Teta Cindy nervózně pobíhala, sháněla věci a nakládala je do auta. Kristepane, to byla noc.“

„Byla pojištěná?“

„Ne, ale dům měla pronajatý a do auta jsme dostali skoro všechny cenné věci, kromě televize. Snažili jsme se ji uzvednout, ale nemohli jsme ji ani strkat po podlaze. Byl to Video King, s úhlopříčkou sedm palců a zvětšovacím sklem přes obrazovku. Mor na oči. Stejně jsme chytili jenom jeden kanál – spousta country muziky, zemědělské zprávy a klaun Kitty.“

„A tak jste se vrátil, abyste tu napsal knihu,“ žasla.

Ben hned neodpověděl. Slečna Cooganová otevírala kartony cigaret a kontrolní registr pokladny se zaplňoval čísly. Lékárník, pan Labree, se pohyboval za vysokým pultem jako studený duch. Chlapec od letectva stál u dveří autobusu a čekal na řidiče, než se vrátí z toalety.

„Ano,“ řekl Ben. Otočil se a poprvé se na ni zpříma podíval. Měla moc hezkou tvář, bezelstné modré oči a vysoké, čisté, opálené čelo. „Tady v tom městě jste prožila dětství?“ zeptal se.

„Ano.“

Přikývl. „Takže je vám to jasné. Já byl v ’salem’s Lotu jako dítě a pořád mě to sem přitahuje. Když jsem se vracel, málem jsem projel kolem, protože jsem se bál, že to tu bude jiné.“

„Tady se nic nemění,“ řekla. „Jenom málo.“

„V Mokřinách jsme s Gardnerovými kluky sváděli bitvy. Na piráty jsme si hráli u Královského rybníka. V parku na schovávanou a na boj o vlajku. Když jsem od tety Cindy odjel, procestovali jsme s mámou nejpodivnější místa. Když mi bylo čtrnáct, zabila se, ale dávno předtím jsem většinu toho kouzelného prachu setřásl. Co z něho zbylo, patřilo sem. A je to tu pořád. Město se tak moc nezměnilo. Když se člověk dívá na Jointner Avenue, je to, jako by se díval přes tenký plátek ledu – takový, jaký si můžete sloupnout z městské cisterny v listopadu, ale nejdřív ho na okrajích musíte oklepat – a takhle pozoroval svoje dětství. Je trochu zvlněné, zamlžené a někde se vytrácí do nicoty, ale většina ho tam pořád je.“

Zmateně zmlkl. Byl to proslov.

„Mluvíte přesně jako vaše knihy,“ řekla obdivně.

Zasmál se. „Ještě nikdy jsem nic takového neřekl. Aspoň ne nahlas.“

„Co jste dělal, když se vaše matka… když zemřela?“

„Různě jsem se potloukal,“ řekl krátce. „Snězte si zmrzlinu.“

Poslechla.

„Něco se přece změnilo,“ řekla po chvíli. „Pan Spencer umřel. Pamatujete si ho?“

„Jistě. Každý čtvrtek večer teta Cindy chodila do města nakupovat ke Crossenovi a mě posílala sem na šumák. Tehdy se ještě čepoval, pravý rochesterský šumák. Dávala mi kapesník a v něm zabalený niklák.“

„Za mě už stál desetník. Pamatujete si, co vždycky říkával?“

Ben se nahrbil, zkřivil ruku do artritického pařátu a jeden koutek úst stáhl křečovitě dolů. „Tvůj měchejř,“ zašeptal. „Tenhle šumák ti zničí měchejř, hošku.“

Její smích vytryskl vzhůru k pomalu se otáčejícímu větráku. Slečna Cooganová podezíravě vzhlédla. „To bylo přesné! Jenomže mně říkal děvenko.“

Blaženě se na sebe podívali.

„Povězte, nešla byste dnes večer do kina?“ zeptal se.

„Ráda.“

„Které je nejblíž?“

Zahihňala se. „Vlastně Cinex v Portlandu. Kde mají halu vyzdobenou nesmrtelnými plátny od Susan Nortonové.“

„A jinde? Jaké filmy se vám líbí?“

„Ty vzrušující, kde se honí auta.“

„Fajn. Pamatujete se na Nordiku? Byla přímo tady ve městě.“

„Jistě. Zavřeli ji v roce 1968. Na střední škole jsme tam chodívali na rande ve čtyřech. Házeli jsme na plátno krabice od popkornu, když byl film špatný.“ Zahihňala se. „Což obyčejně byl.“

„Dávali tam ty předpotopní seriály,“ řekl. „Raketový muž. Návrat Raketového muže. Drsňák Callahan a Černý bůh voodoo.“

„To už za mě nebylo.“

„Co se s tím kinem stalo?“

„Teď je tam realitní kancelář Larryho Crocketta,“ řekla. „Myslím, že to kino zlikvidovala dálnice do Cumberlandu. A taky televize.“

Chvíli mlčeli, probírali se každý vlastními myšlenkami. Hodiny v čekárně ukazovaly 10.45.

Promluvili zároveň: „Pamatujete se –“

Podívali se na sebe a před udivenými zraky slečny Cooganové vyprskli smíchy. Dokonce i pan Labree se otočil.

Povídali si ještě čtvrt hodiny, až mu Susan neochotně řekla, že má ještě nějaké pochůzky, ale ano, v půl osmé bude čekat. Když se rozešli, každý jiným směrem, oba žasli nad tím prostým, přirozeným, náhodným zásahem do svých životů.

Ben se vracel pěšky po Jointner Avenue, zastavil se na rohu Brock Street a maně se podíval nahoru k Marstenovu domu. Vzpomněl si, že velký lesní požár v roce 1951 dosáhl skoro až tam, než se vítr otočil.

Pomyslel si: Snad měl ten dům shořet. Možná by to bylo lepší.

3

Nolly Gardener vyšel z radnice a posadil se na schody vedle Parkinse Gillespieho právě včas, aby zahlédl Bena a Susan, jak společně vcházejí ke Spencerovi. Parkins kouřil pallmallku a čistil si zažloutlé nehty kapesním nožem.

„Není tamten chlápek ten spisovatel?“ zeptal se Nolly.

„Jo.“

„Nebyla s ním Susie Nortonová?“

„Jo.“

„Ále, to je zajímavý,“ protáhl Nolly a pošoupl si vojenský řemen. Na hrudi mu důležitě zářila hvězda zástupce šerifa. Napsal si do detektivního časopisu, aby mu ji poslali; město svým konstáblům odznaky neposkytovalo. Parkins jeden měl, ale nosil ho v peněžence, což Nolly nikdy nedokázal pochopit. Samozřejmě že všichni v Lotu věděli, že je konstáblem, ale existovala přece určitá tradice. A určitá odpovědnost. Kdo byl ramenem zákona, musel myslet na obojí. Nolly na to myslel často, i když si mohl dovolit dělat zástupce šerifa jenom na částečný úvazek.

Parkinsovi sklouzl nůž a rozřízl kůžičku na palci. „Kruci,“ řekl mírně.

„Myslíš, že je opravdovej spisovatel, Parku?“

„Jasně. U nás v knihovně má tři knížky.“

„Pravdivý, nebo vymyšlený?“

„Vymyšlený.“ Parkins odložil nůž a vzdychl.

„Floydovi Tibbitsovi se nebude líbit, že se jeho ženská tahá s cizím chlapem.“

„Nejsou sezdaní,“ řekl Parkins. „A jí už bylo osmnáct.“

„Floydovi se to nebude líbit.“

„Pro mě za mě si Floyd může strčit nohu za krk,“ řekl Parkins. Típl cigaretu o schod, vytáhl z kapsy krabičku od doutníků, nedopalek strčil dovnitř a vrátil krabičku do kapsy.

„Kde ten spisovatel bydlí?“

„Dole u Evy,“ řekl Parkins. Pečlivě zkoumal naříznutou kůžičku. „Tuhle si obhlížel Marstenův dům. Tvářil se přitom nějak divně.“

„Divně? Jak to myslíš?“

„Prostě divně.“ Parkins vytáhl cigarety. Sluníčko mu teple a příjemně zalévalo obličej. „Potom zašel k Larrymu Crockettovi. Chtěl si ten barák pronajmout.“

„Marstenův barák?“

„Jo.“

„Nezbláznil se náhodou?“

„To je možný.“ Parkins smetl z kalhot na levém koleně mouchu a sledoval ji, dokud neodbzučela pryč do jasného rána. „Starej Larry Crockett má v poslední době kupu práce. Slyšel jsem, že prodal Venkovskou pradlenku. Vlastně se jí zbavil.“

„Cože, té staré prádelny?“

„Jo.“

„Kdo by tam co chtěl zřizovat?“

„Nevim.“

„Nojo.“ Nolly vstal a znovu si pošoupl řemen. „Myslím, že se porozhlídnu po městě.“

„To udělej,“ řekl Parkins a zapálil si další cigaretu.

„Nepůjdeš se mnou?“

„Ne, nejspíš si tady ještě chvíli posedím.“

„Fajn. Ahoj.“

Nolly sešel ze schodů a zauvažoval (nikoli poprvé), kdy se Parkins rozhodne odejít do důchodu, aby on, Nolly, mohl dělat tuhle práci na plný úvazek. Pro pána Boha, jak se dá vystopovat zločin, když vysedáváte na schodech radnice?

Parkins s mírným pocitem úlevy pozoroval, jak odchází. Nolly byl správný kluk, jenomže odporně snaživý. Vytáhl kapesní nůž, otevřel ho a začal si znovu upravovat nehty.

4

Jerusalem’s Lot byl založen v roce 1765 (o dvě stě let později oslavil své dvousté výročí ohňostrojem a slavností v parku; zatoulaná jiskra zapálila kostým indiánské princezny malé Debbie Foresterové a Parkins Gillespie musel zavřít čtyři chlapíky do chládku pro veřejné opilství), plných pětapadesát let předtím, než se Maine po missourské dohodě stalo státem.

Město získalo své zvláštní jméno díky zcela prozaické události. Jedním z prvních obyvatel kraje byl vytáhlý, tvrdohlavý farmář jménem Charles Belknap Tanner. Choval prasata a jednu z velkých prasnic pojmenoval Jerusalem. Jerusalem se jednoho dne v době krmení dostala z ohrady ven a utekla do blízkých lesů, kde zdivočela a stala se zlou. Tanner ještě roky potom odháněl děti ze svých pozemků, vždycky se naklonil přes vrátka a zlověstně, jako havran, zaskřehotal: „Nechoďte do lesa, to je loviště Jerusalem, rozpárá vám břicho, než řeknete švec!“ Varování účinkovalo a jméno se ujalo. Tohle dokazuje přinejmenším, že v Americe může na nesmrtelnost aspirovat i prase.

Hlavní ulice, které se původně říkalo Portland Post Road, byla v roce 1896 přejmenována po Eliasu Jointnerovi. Jointner, který byl šest let členem Sněmovny reprezentantů (až do smrti, kterou mu ve věku padesáti osmi let přivodila syfilida), se nejvíce přibližoval představě o osobnosti, kterou se Lot mohl chlubit – s výjimkou svině Jerusalem a Pearl Ann Buttsové, která v roce 1907 utekla do New Yorku, kde se stala tanečnicí u Ziegfelda.

Jointner Avenue přesně uprostřed a v pravém úhlu přetínala Brock Road, samotné městečko bylo skoro kruhové (až na výběžek na východě, kde hranici tvořil zákrut řeky Royal). Na mapě ty dvě hlavní ulice dodávaly městu vzhled, který se velmi podobal tomu, co vidí střelec v zaměřovači.

Severozápadní čtvrtinu tvořil severní Jerusalem, nejzelenější část města. Terén se zde vyvyšoval, i když za vrchovinu by ho mohl považovat nanejvýš tak středozápaďan. Staré unavené kopce, protkané sítí starých dřevorubeckých cest, se mírně svažovaly až k městu, a Marstenův dům stál na posledním z nich.

Severovýchodní čtvrtina byla většinou rovina – tráva; bojínek a vojtěška. Tekla tudy Royal River, stará řeka, která vymlela své břehy až skoro na podloží. Protékala pod dřevěným můstkem na Brock Street a vinula se na sever v poklidných, třpytivých obloucích až k pozemkům poblíž severních hranic města, kde mělce pod tenkou vrstvou půdy ležela žula. Za milion let se tu vytvořily padesát stop vysoké kamenné útesy. Děti jim říkaly Opilcův skok, protože ochlasta Tommy Rathbun, bratr Virge Rathbuna, se tu před několika lety převážil, když se nakláněl přes okraj a hledal místo, kam by si ulevil. Royal se vlévala do znečištěného Androscogginu, ale sama nikdy znečištěná nebyla; jediný průmysl, kterým se kdy Lot chlubil, byla pila, navíc dávno zavřená. V letních měsících byli všedním zjevem rybáři, házející udice z můstku na Brock Street. Den, kdy z řeky Royal nevytahali svou obvyklou normu, byl velmi vzácný.

Jihovýchodní čtvrtina byla nejhezčí. Terén se tady zase zdvíhal, ale nebyl tak zohyzděný požárem a ornice také nebyla poznamenaná ohněm. Půdu kolem Griffen Road vlastnil Charles Griffen, což byl největší mléčný farmář na jih od Mechanic Falls, a ze Schoolyard Hill jste mohli zahlédnout Griffenův obrovský chlév, jehož hliníková střecha zářila ve slunci jako obří heliograf. Ve zdejším kraji byly ještě další farmy a spousta domů, které zakoupily bílé límečky, které dojížděly buď do Portlandu, nebo Lewistonu. Někdy, na podzim, jste mohli stát na vršku Schoolyard Hill a čichat voňavý kouř z ohňů na polích a dívat se na maličké autíčko dobrovolného hasičského sboru ’salem’s Lotu, pohotově čekající, kdyby se nějaká jiskra vymkla kontrole. Lekci z roku 1951 si všichni moc dobře pamatovali.

Obytné přívěsy se začaly objevovat v jihozápadní čtvrti, odkud se postupně rozšířily a s nimi všechno, co je provází, jako prstenec asteroidů obepínající město: vraky aut, houpačky z pneumatik pověšených na odřeném provaze, svítivé plechovky od piva poházené kolem cest, potrhané prádlo na šňůrách mezi provizorními kůly, sytý odér splašků z narychlo vykopaných septiků. Byty na Okraji byly vzdálenými bratranci chatrčí, ale skoro z každého trčela svítivá televizní anténa a většina televizorů uvnitř měla barevnou obrazovku a byla koupená na úvěr u Granta nebo Searse. Pozemky kolem chatrčí a přívěsů byly obvykle plné dětí, hraček, malých dodávek, motorových saní a motocyklů. Některé přívěsy byly dobře udržované, ale většinou se zdálo, že pořádek je tady zbytečný přepych. Pampelišky a pýr jen bujely. O kus dál, u hranic města, kde se Brock Street měnila v Brock Road, byl podnik U Della, kde o pátcích hrávala rokenrolová a o sobotách country skupina. V roce 1971 dům vyhořel a byl znovu postaven. Pro většinu místních kovbojů a jejich děvčat to bylo místo dostaveníček, kde si mohli dát pivo nebo se poprat.

Většina telefonních linek byla pro dva, čtyři nebo šest účastníků, a tak lidé vždycky měli o kom povídat. Ve všech malých městech pořád pobublává na zadní plotýnce nějaký skandál, jako dušené fazole u tety Cindy. Většinu skandálů měl na svědomí Okraj, ale občas se našel někdo z lepších vrstev, kdo přispěl do společného rendlíku.

Město bylo řízeno městským shromážděním, a i když se od roku 1965 mluvilo o tom, že by se řízení měla ujmout městská rada, která by vždycky ob rok projednávala rozpočet, tato myšlenka se neprosadila. Město nerostlo tak rychle, aby byl starý způsob řízení vyloženě na obtíž, i když z té těžkopádné všelidové demokracie přistěhovalci obraceli oči v sloup. Volili se tři radní, městští konstáblové, dozorce nad chudinou, městský úředník (kdo si chtěl zaregistrovat auto, musel urazit hodný kus cesty po Taggart Stream Road a přelstít dva zlé psy, kteří volně pobíhali po dvorku) a školní inspektor. Dobrovolný hasičský sbor dostal každý rok z rozpočtu tři sta dolarů, ale fungoval spíš jako společenský klub pro důchodce. Prožili si pořádnou dávku vzrušení během sezony, kdy se vypaluje tráva, a zbytek roku se na společných dýcháncích předháněli ve vyprávění fantastických příhod. Nebylo tu žádné oddělení pro veřejné práce, protože zde neexistoval veřejný vodovod, plynovod, kanalizace nebo elektrická síť. Od severozápadu na jihovýchod město šikmo protínaly stožáry elektrorozvodné společnosti, které si v lese prořízly sto padesát stop široký průsek. Jeden z nich stál u Marstenova domu, tyčil se nad ním jako cizorodá strážní věž.

Všechno, co ’salem’s Lot věděl o válkách, požárech a vládních krizích, většinou pocházelo od Waltera Cronkita z televize. Ach, Potterova chlapce zabili ve Vietnamu a syn Clauda Bowieho se vrátil s umělou nohou – šlápl na minu –, ale dostal práci na poště, kde pomáhal Kennymu Danlesovi, a tak tohle bylo v pořádku. Mládež nosila delší vlasy a nečesala se tak úhledně jako jejich otcové, ale nikdo si ničeho jiného vlastně nevšiml. Když na střední škole zrušili předpis o oblékání, Aggie Corlissová napsala dopis do cumberlandského Ledgeru, ale Aggie psala do Ledgeru už roky každý týden, většinou o zlu páchaném kořalkou a o zázraku, který nastane, když otevřete Ježíši Kristu své srdce a přijmete ho jako osobního spasitele.

Někteří mladí fetovali. Kluk Horace Kilbyho, Frank, šel v srpnu před soudce Hookera a dostal pokutu padesát dolarů (soudce souhlasil, aby pokutu splácel z výdělku z roznášky novin), ale větším problémem byl alkohol. Od doby, kdy se věková hranice pro podávání alkoholu snížila na osmnáct let, se u Della poflakovala spousta mladých. Domů jezdili jako šílenci, jako by chtěli silnici vydláždit gumou, a občas se někdo zabil. Jako třeba Billy Smith, který při devadesátce najel do stromu na Deep Cut Road a zabil sebe i svou dívku, LaVerne Dubeovou.

Až na takovéhle věci byly vědomosti obyvatel Lotu o útrapách země jen akademické. Čas zde plynul jinak. V takovém pěkném městečku se nemohlo přihodit nic ošklivého. Tam ne.

5

Ann Nortonová žehlila, když do dveří vtrhla její dcera s nákupem, strčila jí před oči jakousi knihu s obrázkem nějakého mladíka s poněkud hubeným obličejem na přebalu a překotně jí cosi vysvětlovala.

„Tak pomalu,“ zarazila ji. „Ztlum televizi a všechno mi pověz.“

Susan přidusila Petera Marshalla, který právě utrácel tisíce dolarů v dalším dílu „Hollywood Squares“, a vyprávěla matce o setkání s Benem Mearsem. Paní Nortonová pokyvovala hlavou s klidným porozuměním, jak se vyprávění odvíjelo, i když varovná žlutá světélka se rozblikala pokaždé, když se Susan zmínila o novém chlapci – teď už muži, jak předpokládala, i když bylo těžké myslet si, že Susan už je pro muže dost stará. Ale dneska světélka zazářila jasněji.

„To zní zajímavě,“ řekla a rozprostřela si po žehlicím prkně další manželovu košili.

„Byl moc milý,“ pokračovala Susan. „Velmi přirozený.“

„Ach, moje nohy,“ vzdychla paní Nortonová. Odstavila žehličku, nechala ji zlověstně syčet a usadila se do houpacího křesla u velkého okna. Vytáhla si z balíčku na kávovém stolku cigaretu a zapálila si. „Víš určitě, že je s ním všechno v pořádku, Susie?“

Susan se usmála, jako by se bránila. „Jistě, to vím určitě. Vypadá jako… no, já nevím – jako asistent na univerzitě, třeba.“

„Říká se, že Šílený Výbuchář vypadal jako zahradník,“ řekla paní Nortonová uvážlivě.

„Ale, losí sračky,“ řekla Susan radostně. Tahle kletba matku vždycky spolehlivě vytočila.

„Půjč mi tu knihu.“ Natáhla po ní ruku.

Susan jí knihu podala a najednou si vzpomněla na homosexuální znásilňovací scénu, která se odehraje ve vězení.

„Vzdušný tanec,“ četla Ann Nortonová zamyšleně a začala namátkou listovat. Susan rezignovaně čekala. Její matka to vyslídí. Vždycky všechno vyslídí.

Okna byla otevřená a líný polední větřík čechral žluté záclony v kuchyni – matka trvala na tom, aby se jí říkalo přípravna, jako by byli nějaká smetánka. Byl to pěkný dům ze solidních cihel, v zimě se dal poněkud obtížně vytopit, ale v létě byl chladný jako jeskyně. Dům stál na mírném návrší na vzdálenějším konci Brock Street a z velkého okna, u kterého paní Nortonová seděla, byl výhled na celou ulici do města. Ten pohled byl příjemný a v zimě uměl být podivuhodný, s dalekými, jiskřivými vyhlídkami na neporušený sníh a perspektivou zmenšené domy, vrhající žluté obdélníky světla na sněžná pole.

„Mám dojem, že jsem na to četla kritiku v portlandských novinách. Nebyla moc dobrá.“

„Mně se líbí,“ řekla Susan pevně. „A on se mi líbí taky.“

„Floydovi se snad bude taky líbit,“ pronesla paní Nortonová pomalu. „Měla bys je seznámit.“

Susan pocítila záchvat nefalšovaného vzteku a to ji zmátlo. Myslela si, že už s matkou překonaly bouře dospívání i jejich dozvuky, ale najednou se všechno vrátilo. Pustily se do starých hádek o jejím poznání, které bylo v přímém protikladu s matčinými zkušenostmi a názory, jako do odloženého pletení.

„O Floydovi jsme už mluvily, mami. Víš přece, že to není nic trvalého.“

„Noviny psaly, že tam byly taky nějaké odpudivé scény z vězení. Jak to chlapci dělají zase s chlapci.“

„Ale mami, kristepane.“ Vzala si jednu matčinu cigaretu.

„Nadávat není potřeba,“ řekla paní Nortonová nevzrušeně. Vrátila Susan knihu a odklepla dlouhý popel z cigarety do keramického popelníku ve tvaru ryby. Darovala jí ho přítelkyně z jejího Dámského dobročinného spolku a Susan vždycky jaksi neurčitě rozčiloval. Bylo na tom něco obscénního, klepat popel do tlamičky okouna.

„Uklidím nákup,“ řekla Susan a vstala.

Paní Nortonová tiše seděla. „Chtěla jsem jenom říct, že jestli se s Floydem Tibbitsem chcete vzít –“

Podrážděnost propukla v záchvat starého vzteku. „Proboha živého, jak jsi na tohle přišla? Řekla jsem snad někdy něco takového?“

„Domyslela jsem si –“

„Tak ses domyslela špatně,“ řekla rozčileně a ne tak docela po pravdě. Ale týden od týdne byla k Floydovi chladnější.

„Domyslela jsem si, že když se rok a půl scházíš s jedním chlapcem,“ pokračovala matka tiše a neúprosně, „tak to musí znamenat, že jste se dostali dál než k držení za ruku.“

„Floyd a já jsme víc než přátelé,“ souhlasila Susan klidně. Jen ať si z tohohle něco vytěží.

Ve vzduchu mezi nimi visel nevyřčený rozhovor.

Spíš s Floydem?

Do toho ti nic není.

Co pro tebe ten Ben Mears znamená?

Do toho ti nic není.

Chceš se do něho zamilovat a provést nějakou hloupost?

Do toho ti nic není.

Já tě mám ráda, Susie. Oba s tatínkem tě máme rádi.

Na tohle žádná odpověď. A pak zase žádná odpověď. A znovu žádná odpověď. Proto byl New York – nebo cokoli – tak nutný. Nakonec vždycky narazíte na nevyřčenou barikádu jejich lásky jako na stěny vypolštářované cely. Jejich láska způsobila, že další smysluplný rozhovor byl nemožný a to, co bylo řečeno předtím, ztratilo smysl taky.

„Jdu nahoru,“ řekla Susan.

„Jen běž. Můžu si tu knihu přečíst, až si ji dočteš ty?“