James Herriot’s Cat Stories

Copyright© James Herriot Partnership, 1994

Translation © Eva Marxová, 1995

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-835-6

ISBN mobi: 978-80-7689-836-3

Předmluva

Kočky hrály v mém životě vždycky významnou roli. Prozařovaly pohodou dny mého chlapectví v Glasgow, pak čas mé veterinární praxe a jsou se mnou i teď, kdy odpočívám po skončeném pracovním údělu.

Byly jedním z hlavních důvodů, proč jsem zvolil kariéru veterináře.

Za mých školních let kraloval světu mých zvířat nádherný irský setr Don, s nímž jsem téměř čtrnáct let putoval po skotských kopcích. Když jsem se ale z těch toulek vracel, vítaly mě mé kočky, ovíjely se mi s nahrbenými hřbety kolem nohou, předly a tiskly tlamičky do mých dlaní.

V naší domácnosti nikdy nechyběly kočky a všechny měly svůj specifický šarm. Zamiloval jsem si je pro jejich vrozenou grácii, půvab a ostýchavou zdrženlivost a pro jejich hlubokou oddanost a dychtil jsem po dni, kdy se o nich dokonale poučím ve veterinární škole. Neutuchajícím zdrojem potěšení byla i jejich hravost. Vzpomínám na jednu – jmenovala se Topsy – iniciátorku mnoha šprýmů, která vždycky znovu a znovu tančila a s nahrbeným hřbetem se kroutila kolem Dona, uši rošťácky vztyčené, až to Don nevydržel a skočil po ní, a tím bylo zahájeno dlouhé zápolení.

Občas – když kočky onemocněly – nás navštívil místní veterinář a já jsem na něj hleděl s obdivem a úctou, protože znal kočky skrznaskrz, znal v jejich těle každou kostičku, každý nerv, každou šlachu.

Ohromilo mě, když jsem nastoupil do veterinární školy a zjistil, že o mé milované kočky se nikdo nezajímá. Jedna z mých učebnic byla obrovská, tlustá Sissonova Anatomie domácích zvířat. I statný chlapák měl co dělat, aby ji zvedl z regálu, a nosit ji s sebou byla vyslovená dřina. Rozdychtěně jsem se probíral jejími štědře ilustrovanými stránkami. Zobrazovaly vnitřnosti koně, hovězího dobytka, vepře a psa – přesně v tomto pořadí. Pes tam sice byl taktak vtěsnán, ale kočku jsem nemohl najít. Nakonec jsem se uchýlil k rejstříku. Pod písmenem k nebylo nic – samo sebou, bude to pod š jako šelmy, ale pátrání bylo znovu marné a nevyhnutelně jsem dospěl ke smutnému závěru, že o mých chlupatých přítelkyních není v učebnici zmínka.

Nemohl jsem tomu uvěřit. Myslel jsem na tisíce starých lidí a invalidů, pro které znamenala kočka radost, potěšení a přátelství. Žádné jiné zvířátko si nemohli dovolit. Jakým způsobem uvažovala ta moje profese? Jednoduše a prostě zaspala dobu. Sissonova Anatomie vyšla poprvé v roce 1910 a reedice následovaly až do roku 1930. Právě z tohoto posledního vydání jsem já studoval.

Často jsem uváděl, že ačkoli jsem se v praxi zabýval velkými zvířaty, původně bylo mým cílem léčit psy a kočky. Ale promoval jsem za velké krize třicátých let, kdy bylo těžké najít práci, a tak jsem se nakonec plahočil v gumových holínkách po vysočině severního Yorkshiru. Pracoval jsem tam padesát let a každá minuta z těch padesáti let byla nádherná, i když zpočátku jsem se obával, že mi tam budou chybět kočky. Mýlil jsem se. Kočky byly všude. Na každém hospodářství. Sloužily jako zabezpečovací opatření proti myším a vedly vlastní nezávislý život. Kočky jsou požitkářky pohodlí a často, když jsem ošetřoval hlavu krávy, našel jsem v žebřinách na seno uhnízděnou kočku s koťaty. Buď byly zachumlané mezi otýpkami slámy, nebo se blaženě vyvalovaly na sluníčku, protože si libují v teple. Za mrazivých zimních dnů je neodolatelně vábila teplá kapota mého auta. Jakmile jsem zastavil na dvoře, huplo na auto pár koček. Někteří hospodáři jsou opravdoví milovníci koček – kromě toho, že je potřebují k praktickým účelům – a na jejich statcích se k blahodárnému teplu auta sbíhaly celé houfy koček. Když jsem pak odjížděl, skvěl se každý centimetr vyhřáté kapoty otiskem zablácených tlapiček. Otisky brzy zaschly, a protože jsem neměl čas ani náladu auto mýt, zůstávaly tam jako trvalá dekorace.

Při svých každodenních objížďkách krajem jsem se přečasto setkal se starými lidmi žijícími v malých chaloupkách s kočkou schoulenou u krbu nebo na jejich klíně. Kočičí družnost pro ně znamenala velmi mnoho. Přes to všechno oficiální výuka kočky ignorovala – ovšem to bylo před padesáti lety a už tehdy se situace zvolna měnila. Přednášky na veterinárních fakultách začínaly postupně zahrnovat kočky do výuky a já jsem poznatky o kočkách pilně a vytrvale vštěpoval do mozků studentů, kteří k nám přicházeli na praxi, a později, když jsme se rozrostli, jsem v tomto smyslu dbal na své asistenty překypující čerstvě nabytými vědomostmi. Články o kočkách se objevovaly ve veterinárních časopisech a já jsem je horlivě pročítal.

Tohle trvalo celých padesát let mé veterinařiny a teď, když jsem v důchodu a všechno patří minulosti, často se ohlížím zpátky a myslím na změny během mé éry. Uznání koček byla samozřejmě jen malá část téměř bouřlivé revoluce, která přetvářela moji profesi: vymizení tažného koně, nástup antibiotik, která zatratila téměř středověké léky, jež jsem já aplikoval, nové chirurgické postupy, báječné očkovací ochranné látky – člověku to připadá jako sen, který se stal skutečností.

Kočky jsou teď pravděpodobně nejoblíbenějšími domácími miláčky. Význační veterináři o nich píší tlusté prestižní knihy a někteří se výhradně na kočky specializují.

Před svým pracovním stolem mám dlouhou řadu starých učebnic, z nichž jsem tenkrát dávno studoval. Stojí tam Sisson, stále stejně obrovský, i všichni ostatní a já do nich občas nakouknu, když se snažím něco si připomenout a zasmát se. Vedle nich ale stojí bezvadné nové publikace pojednávající o jediném – o kočkách. Také myslím na podivné názory, které mívali lidé o kočkách. že to jsou sobecká stvoření projevující lásku a oddanost jen v situacích, které jim jsou ku prospěchu, stvoření neschopná bezvýhradné psí lásky. Že jsou do sebe uzavřené, hledí si pouze vlastních zájmů. Nesmysl! Moje kočky něžně otíraly obličejíčky o moje tváře a jemně se mě dotýkaly pacičkami se zataženými drápky. To je, podle mne, projev lásky.

Když tohle píši, nechováme doma kočku, protože náš border teriér není kočkám nakloněn a honí je – ovšem teprve když ony začnou utíkat, protože je sice ochotný porvat se s jakýmkoli psem, velkým nebo malým, ale koček se v skrytu duše bojí. Když se kočka proti němu postaví, Body se jí velkým obloukem vyhne. Ale když spí – je mu třináct let a spánku se věnuje s oblibou –, navštěvují nás kočky ze sousedství. Před kuchyňským oknem máme nízkou zídku a na ní se shromažďují nejrůznější kočky, aby zjistily, co jim můžeme nabídnout.

Schováváme jim dobrůtky a prostíráme jim je na zeď. Chodí tam jeden krásný žlutobílý kocour, tak láskyplný, že dává přednost hlazení před potravou. Obvykle s ním zápolím, protože mi málem vyrazí z ruky tácek s jídlem ve snaze vmáčknout hlavičku do mé dlaně, a přitom přede, jako když hrom bije. Často musím přerušit krmení a hladit a drbat kocouří bradu přesně tak, jak si to přeje.

Axiom, že v důchodu by se člověk neměl vracet na místo, kde pracoval, pokládám za velmi moudrý. Skeldale pro mě znamená ale víc než jenom místo, kde jsem pracoval. Vážou mě k němu tisíce vzpomínek – tady jsem sdílel své mládenecké časy se Siegfriedem a Tristanem, tady začínaly dny mého manželství, vyrůstaly tu mé děti a prožíval jsem tu půl století vítězství a proher mé veterinární praxe. Chodím si tam pro poštu a pokaždé nakouknu, jak to vedou.

Praxe patří mému synovi Jimmymu a jeho báječným mladým společníkům a minulý týden jsem stál v kanceláři a pozoroval zvolna, ale setrvale postupující zástup malých zvířátek hledajících radu, nastupujících na operaci nebo podstupujících očkování – všechno je úplně jiné než za mých začátků, kdy se devadesát procent práce dělo v terénu na zemědělských usedlostech.

Odvrátil jsem se od chlupatého houfu k Jimmymu. „Jaká zvířata sem chodí nejčastěji?“ zeptal jsem se.

Chvíli uvažoval a pak odpověděl: „Soudím, že půl na půl kočky a psi, ale kočky začínají mít převahu.“

1.

CUKRÁRENSKÝ KOCOUR ALFRÉD

Příšerně mě bolelo v krku. Tři noci po sobě jsem v košili s krátkými rukávy pomáhal bahnit ovce ve větru fučícím po stráních kopců a teď šla na mne chřipka a cítil jsem, že proti kašli nutně potřebuji pastilky pana Geoffa Hatfielda. Asi to byl nevědecký léčebný postup, ale dětinsky jsem věřil síle těch malých bonbonků, které člověku explodovaly v ústech a zaplavily průdušky smrští léčivých par.

Krámek byl zastrčený na konci postranní uličky a byl tak malinký – zhruba jako větší holubník–, že se tam málem nevešel ani nápis nad okny GEOFFREY HATFIELD, CUKRÁŘ. Ale bylo v něm plno. Vždycky v něm bylo plno a dnes, kdy se konal trh, byl krámek narvaný.

Drobný zvoneček zacinkal, když jsem vešel a vmáčkl se do shluku místních dam a manželek farmářů. Musel jsem chvíli čekat, ale nevadilo mi to, protože pozorovat pana Hatfielda patřilo k rozkoším mého života.

A přišel jsem ve správnou chvíli, protože majitel byl vpůli svého obchodního maratonu. Stál ke mně otočený zády, s hřívou stříbrných vlasů mírně povlávající nad rozložitými rameny a přehlížel kolem zdi vyrovnané řady vysokých skleněných dóz s cukrovinkami. Ruce složené za zády se mu svíraly a uvolňovaly, vyjadřujíce jeho vnitřní boj, pak několikrát ukročil podél řady a soustředěně zazíral na každou skleněnou nádobu. Napadlo mě, že majestátněji si nemohl vykračovat ani lord Nelson po horní palubě válečné lodi Victorie, když přemítal, jak nejlépe porazit nepřítele.

Pocítil jsem, jak stouplo napětí v krámku, když pan Hatfield zvedl ruku a pak ji zas nechal klesnout, aby zavrtěl hlavou, až konečně a vážně pokývl, napřímil ramena, napřáhl obě paže, popadl jednu sklenici a obrátil se čelem k pultu. Z houfu shromážděných dam se vznesl vzdech a Hatfieldova široká tvář římského senátora se svraštila do dobrotivého úsměvu.

„Tak tedy, paní Moffatová,“ zaburácel na statnou matronu, postavil před ni skleněnou nádobu a nepatrně ji naklonil s elegantní uctivostí zlatníka firmy Cartier, jenž nabízí diamantový náhrdelník. „Jakpak by vám vyhovovalo tohle?“

Paní Moffatová svírala pevně košík na nákup a zblízka se zahleděla na cukrátka ve sklenici, zabalená v papírcích. „No, já nevím...“

„Jestliže se správně pamatuju, madam, naznačila jste, že hledáte něco na způsob ruských karamel, a ze srdce vám mohu doporučit tohle malé cukroví. Není sice úplně jako to ruské, ale je to velmi příjemné, měkounké cukrle.“ Jeho výraz byl vážný, vyčkávavý.

Jeho barvité vylíčení mě nutkalo, abych popadl cukrátka a na místě je spolykal, a zřejmě nejinak to zapůsobilo na onu dámu. „Dobře, pane Hatfielde,“ pravila rozdychtěně. „Dejte mi tedy čtvrt kila.“

Majitel krámku se lehce uklonil. „Uctivě děkuju, madam. Určitě nebudete litovat.“ Jeho rysy zvláčněly půvabným úsměvem, když láskyplně sypal cukrlata na váhu. Pak je odbornickým hmatem hodil do kornoutu a já jsem znovu zaprahl zmocnit se těch pochoutek.

Pan Hatfield se v předklonu opíral oběma rukama o pult a upíral zrak na zákaznici, dokud ji se zdvořilými úklonami a se slovy: „Přeji vám hezký den, madam,“ nevyprovodil z krámku. Pak se obrátil ke shromáždění: „To je milé, paní Dawsonová, že vás zase vidím. A copak byste si dneska přála?“

Dáma, očividně potěšená, na něj zazářila.

„Chtěla bych trochu toho fondánu v čokoládě, co jsem měla minulej tejden, pane Hatfielde. Moc mi ty bonbony chutnaly. Máte ještě nějaký?“

„Samozřejmě, madam, a těší mě, že se vám osvědčilo mé doporučení. Mají delikátní krémovou náplň. Náhodou jsem právě obdržel zásilku reprezentačních krabiček na Velikonoce.“ Vzal jednu z police a položil si ji na dlaň. „Skutečně hezounké, nezdá se vám?“

Paní Dawsonová rychle přikývla. „Jémine, to je vopravdu hezounký! Vemu si jednu škatulku a ještě bych chtěla něco jinýho. Pěknej velkej pytlíček tvrdejch cucavejch bonbonů pro celou rodinu. Různý barvy. Jakýpak máte?“

Pan Hatfield sevřel prsty do štipce, upřeně se na ni zahleděl a dlouze, uvážlivě se nadechl. V této póze setrval několik minut, pak se otočil na obrtlíku, složil ruce za zády a znovu započal přehlížet skleněné baňky.

Tohle byla má oblíbená scénka a vychutnával jsem ji – znal jsem ji tak dobře! Malinký krámek s hustým zástupem zákazníků, majitel zápolící se svým posláním a Alfréd usazený na konci pultu.

Alfréd byl Geoffův kocour a byl tu vždycky přítomný, vzpřímeně a majestátně vysedával na lesklých prknech pultu poblíž závěsu na dveřích vedoucích do obývacího pokoje pana Hatfielda. Vypadal, že se živě zajímá o dění, oči mu bloudily z tváře jeho pána na tvář zákaznice, a ačkoli jsem si to asi jen představoval, měl jsem pocit, že se v jeho výrazu zračilo vážné zaujetí obchodním jednáním a hluboké zadostiučinění s výsledkem. Nikdy neopustil své místo ani neobsadil jiný kus pultu. Občas ho některá zákaznice pohladila a on se jí odvděčil hlasitým předením a ladným pohybem hlavy.

Typické bylo, že se zdržel jakéhokoli nevhodného projevu emocí. To by bylo nedůstojné a důstojnost byla integrální součástí jeho osobnosti. Ani jako kotě si nepotrpěl na neuměřenou hravost. Před třemi roky jsem ho kastroval – nezdálo se, že mi to měl za zlé – a dospěl ve statného, laskavého kocoura. Podíval jsem se na něj. Seděl tam obrovský, vyrovnaný, nevzrušitelný, mírumilovný. Nepochybně to byla velká kočičí osobnost.

A znovu mě napadlo, že v tomto ohledu se podobá svému pánovi, že jsou stejného živočišného druhu, proto nemohlo nikoho překvapit, že si byli vzájemně tak oddaní.

Když na mne přišla řada, ocitl jsem se poblíž Alfréda a podrbal jsem ho pod bradou. Měl to rád, zdvihl hlavičku, z hloubi chlupaté hrudi to zavrnělo a předení sílilo, až se rozléhalo po celém krámku.

I zakoupení mých pastilek proti kašli mělo slavnostní příchuť. Majestátní muž za pultem vážně přičichl k balíčku a pak si několikrát zabušil do prsou. „Ta dobrota, ta léčivá vůně je přímo cítit. Uzdraví vás co by dup!“ Uklonil se, usmál se a přísahal bych, že se Alfréd usmál s ním.

Geoffreyho uctivé způsoby a „nóbl“ dikce vyvolávaly četné neslušné komentáře jeho vrstevníků, kteří spolu s ním opustili školu ve čtrnácti letech. V hospodách o něm často mluvili jako o „biskupovi“, ale vždycky v dobrém, protože ho měli všichni rádi. A dámy ho samo sebou zbožňovaly a houfovaly se před jeho pultem v blaženém potěšení z jeho přízně.

„Ve dvanáct zavřu na oběd, pane Herriote. Mohl byste se tu laskavě zastavit a podívat se na Alfréda?“

„Co to znamená?“

„Přesně tak.“